I mörkret med #49

Anna: Det här är I mörkret med, Sveriges och troligen världens första podcast som spelas in i totalt mörker.

Janne: Ulf, vad hände?

Ulf: Det är... Jag kommer nu. Så... Kom, Caroline så går vi in. Alltså det är... Ja, du vet, det här är ju en restaurang. Vi fick matleverans just och vi fick vara hälften av grejerna. Det är ju det vi ska servera i helgen som kommer. Vi har en halv meny ungefär. Nu får du hugga tag i mig, på något sätt. Det här blir bra.

Caroline: Spännande.

U: Nu är det mörkt, och det kommer att förbli mörkt.

C: Det är extremt mörkt här.

U: Ja, det är så det ska vara.

*Vinjettmusik spelas*

A: Hej, alla lyssnare. I det här avsnittet möter vi en gäst som är Sveriges första högre näringslivschef som genomgått en könskorrigering och varit öppen med sin resa. I 50-års åldern kom uppvaknandet och insikten om att hon alltid försökt piska sig in i den normativa fållan. Idag lever hon det liv hon vill och är sig själv. Hon kallar sig också för en inkluderings-junkie Det här är I mörkret med Caroline Farberger.

U: Det är helt platt och det kommer förbli platt.

C: Ja, juste. Det är mest trösklar jag är rädd för. 

U: Här, nu kommer övergång mellan två golv. Nu har du passerat den. Nu ska du se Anna, nu har jag en gäst med mig. 

A: Hej, Caroline! Välkommen!

C: Hej!

U: Nu krockar du in i din stol egentligen. Jag tar ner din hand. Då säger jag: Anna och Carolin, kör!

A: Tack, Ulf. Välkommen, Caroline.

C: Tack så mycket.

A: Jättekul att ha dig här.

C: Kul att vara här.

A: Hur känns det nu när du har klivit in i mörkret?

C: Spännande, det är klart att... Det blir ju mer fokus som läggs på andra sinnen än synen.

A: Det kände du med en gång, eller?

C: Ja, absolut. Framför allt är jag ju rädd att tappa balansen.

A: Ja, du har höga klackar lät det som.

C: Ja, precis. De är ju i och för sig breda, men man vill ju inte snubbla över en tröskel. 

A: Nej, och jag kan att jag väldigt sällan har höga klackar nuförtiden. Jag har ju sett tidigare, men det är inte lika stabilt längre. Då ska det vara brett på klacken. Du kan väl berätta med egna ord vem du är, till och att börja med.

C: Jag heter Caroline Farberger. Jag är 54 år gammal. Jag lever med min fru och tre barn i en villa i Sigtuna. Jag arbetar som vd för ett försäkringsbolag, ICA-försäkring. Men det jag har sagt nu, det har ju inte alltid varit riktigt så. Jag levde som en man tills för tre och ett halvt år sedan.

A: Om du skulle beskriva dig själv utifrån egenskaper?

C: Jag skulle nog vilja säga driftig, ambitiös, med en stor utvecklingsvilj. Men jag är också intresserad av människor och ledarskap och jag är nyfiken på människor.

A: Det var så spännande, för du och jag har ju haft koll på varandra genom sociala medier ett tag.

C: Det är riktigt.

A: När jag skrev till dig och frågade om du ville komma till podden så frågade du vad podden vad för någonting. Du hoppade liksom inte in i det med en gång och du kollade upp först. Är det lite typiskt dig?

C: Ja, men det är väl liksom också såhär att... Jag har ju en yrkesprofil också och den har jag arbetat hårt för att förtjäna, då vill jag ju vårda den. Jag är ju en ganska medial person, men det är också något som behöver vårdas. Jag vill göra min framträdanden med en medvetenhet.

A: Vad var det som gjorde att du tackade ja till slut till att kliva in här i mörkret? Det är ju också... Det är ingen vanlig interjvu-podd, utan vi sitter ju här i mörkret.

C: Jag är väl alltid nyfiken på nya saker. Jag tycker om utmaningar. Det kanske inte är en jätteutmaning det här, för podda har jag gjort innan, men det är en ny set-up. Framför allt en nyfikenhet ifrån min sida. Jag har nog tyvärr, får jag säga, i större delen av mitt liv när jag levt normativt, det vill säga som en vit, medelålders, hetro-man... I vart fall trodde jag att jag var det, och det var så jag levde. Jag var, inser jag nu i efterhand, inte så uppmärksam på till viss del kanske ignorant på hur livet är för den som inte helt uppfyller normen. Nu när jag lever som en kvinna som är transsexuell, som faktiskt lever i en samkönad relation också, så har jag ju på ett helt annat sätt fått upp perspektivet på hur det är att inte tillhöra normen på i vart fall ett par dimensioner. Då blir det kanske lättare för mig att ana att det finns många andra dimensioner av livet som gör att man inte uppfyller normen. Då blir jag nyfiken på hur vi tillsammans kan skapa ett mer inkluderande samhälle. 

A: När skulle du säga... Det låter ju nästan som för dig som att det var något uppvaknande.

C: Jo, men det var det. Det är klart att... Om man nu tar jämställdhetsfrågan, man och kvinna, det är kanske den som har berört mig mest, så har jag naturligtvis varit medveten om att det har funnits skillnader – skillnader i lön, i kanske befordringsgång och seniora befattningar i näringslivet och så. Men jag har hela tiden trott att det är utifrån ett utfall utifrån vem som är intresserad av något. Den som är intresserad kommer väl längre fram än den som inte är det. Det var ju först när jag började leva som kvinna och på ett annat sätt kunde prata på djupet med andra kvinnor som jag förstod att det finns så många osynliga hinder i näringslivet som man kanske inte ser om man tillhör normen. Det var då jag insåg att det är väldigt svårt att inse utmaningar som icke-privilegierade har om man själv är priviligerad. Att vara priviligerad i näringslivet, det är man ju om man är vit, medelålders hetro-man, och utan funktionsvariation. Skiljer man sig på någon av de parametrarna så börjar ju utmaningarna bli något större. 

A: Vi har ju det gemensamt du och jag, om man nu kan jämföra så, men jag har ju varit seende tidigare. För mig blev det lite av ett uppvaknande när jag förlorade min syn. Även om jag hade en synnedsättning ganska tidigt i livet så kunde jag ju välja i olika sammanhang om jag ville berätta att jag såg dåligt eller inte. Det kan jag ju inte idag. Jag har ju vit käpp och det syns nog ganska fort på mig att jag inte riktigt vet var jag är. Jag har ledarhund och så. Jag tänker... För mig blev det också så. ”Oj, så här bemöttes inte jag tidigare.” Då har jag ju alltid varit kvinna, men just den skillnaden, att bryta den här funktionalitetsnormen.

C: Det stämmer. En del saker syns, en del syns inte. Att jag lever som kvinna syns ju absolut. Det faktum att jag ingår i en samkönad relation syns ju inte. Det kan jag ju själv välja att berätta eller välja att hålla tyst med. Tyvärr känner jag personer som väljer att vara tyst med det för de är rädda att bemötas av fördomar.

A: Tror du att man alltid måste gå igenom någon slags förändring själv för att få det där uppvaknandet?

C: Jag är så ledsen för att jag själv inte vaknade upp tidigare, för det känns ju inte som att jag var dåligt insatt i fakta. Jag har ju levt ett storstadsliv med god informationstillgång, men det är som att poletten inte riktigt trillar hela vägen ner. Jag har kanske inte haft personer av en annan sort i mitt umgänge. Då börjar jag ju fundera på hur jag kan använda resten av mitt för att för det första exponera mig för personer som är olika mig på olika sätt och sen aktivt intressera mig för deras situation. Jag är ju en inkluderings-junkie. Jag tror ju på allvar att vi som näringsliv och för all del samhälle tillammans kan åstadkomma bättre resultat om vi skapar mer jämlika och inkluderande förutsättningar så att alla samhällsmedborgare, eller i näringslivet medarbetare, kan utveckla sin fulla potential utan osynliga hinder.

A: Inkluderings-junkie, det är ett bra ord. Vi ska ju prata mer om det här. Vi kastade ju oss rätt in i inkludering- och mångfaldsfrågorna. Vi ska komma tillbaka till det, tänkte jag. Men om vi stannar lite i din person och så. När skulle du säga att du trivs som bäst med livet?

C: När jag har roliga saker som håller mig sysselsatt. Det kan vara jobbet och roliga uppgifter där men det kan också vara att fixa på huset hemma. Men också att jag gläds tillsammans med mina familjemedlemmar om något händer, framför allt om det händer något roligt för barnen i skolan eller annat. När jag gör något så ska det vara för att uppnå något högre syfte. Inte lägga pussel eller spela dataspel som är ett tidsfördriv utan det ska bygga något, då känner jag att jag lämnar efter mig ett avtryck, på något sätt.

A: Det kan man ju säga att redan verkligen har gjort. Du har ju gjort otroligt mycket. Jag tänker... Du läste ju dubbla utbildningar, Chalmers och Handels samtidigt.

C: Det är riktigt.

A: Men om vi tittar tillbaka på din barndom då. Jag läste ju din bok. Två saker jag verkligen fastnade vid... Det ena var att du la strumporna på varsin sida om sängen för att du ville vara säker på att vänsterstrumpan hamnade på vänster fot och högerstrumpan på höger fot.

C: Ja, för tänk om det blev fel.

A: Och det var viktigt?

C: Ja, jag var nog liksom... Jag tycker om struktur, kanske? Men nu blir jag nyfiken när du sa läste, menar du att du lyssnade på min ljudbok?

A: Ja, jag har lyssnat på din ljudbok. Jag säger ”jag läser” för att alla säger det. Men jag lyssnade ju, och du har läst in den.

C: Du får ju säga vad den heter då också.

A: ”Jag, Caroline” heter den. Den tycker jag att alla ska läsa eller lyssna på. Du har ju verkligen gjort en resa på många olika sätt, tänker jag. Henrietta Westman beskriver dig som en person som går all-in och som är modig.

C: Ja, det var vänliga ord formulerade av henne. 

A: Du känner igen det?

C: Ja, jag tycker inte om att göra saker halvdant. Om jag gör något så lägger jag in hela min själ i det, annars blir jag inte nöjd med mig själv. Jag tycker om att ta mig an nya utmaningar. Nästa utmaning behöver vara större än den tidigare annars blir jag uttråkad.

A: Men har du alltid varit så? Sen du var liten?

C: Ja, men det har nog alltid varit så. Jag vill framåt på något sätt. Jag vill inte försvinna i mängden någonstans. Jag vill att mitt liv på något sätt ska ha haft en mening, för då känner jag mig nöjd med mig själv, att jag på något sätt har åstadkommit saker. Det är inte bara för mig själv, ungefär som att jag skulle sporta bara för att göra Vasaloppet. Nej, det ska vara att åstadkomma något utifrån ett större sammanhang där andra blir påverkade, och skapa ett avtryck, tror jag.

A: Vad i livet är det du vill göra ett avtryck kring?

C: Det är lite grann det här med uppvaknandet, som du uttryckte det. Hur jag ser på inkludering och mångfald i samhället inte alls som statistik eller politisk korrekthet eller juridiska skyldigheter utan faktiskt något på allvar som kan ge högre livskvalitet för de som är påverkade. Men också att vi som näringsliv och samhälle kan flytta oss framåt och ta ett till steg i utveckling genom att ha ett inkluderande samhälle. Kan jag göra något litet bidrag i det bara genom att bara dela med mig av mina erfarenheter och reflektioner så är jag nöjd i själen.

A: Känner du att du har kunnat göra det hittills?

C: Ja, men jag får faktiskt bra feedback. Jag hamnade ju i en valsituation inför min transition. Transition är det begrepp man använder för när man gör sin omställning från en könspresentation till en annan. Jag levde ju så man fram till september 2018, det vill säga tre och ett halvt år sedan. Ett år dessförinnan hade jag kommit till insikt om att jag faktiskt hade könsidentiteten kvinna, vilket gjorde mig till transsexuell. Jag insåg att en sån här omställning eller transiton skulle kräva noggranna förberedelser, både för att jag själv och min omvärld skulle vara förberedda. Så jag tog ett års förberedelsetid. I september 2018 så kom jag ut som Caroline. Då var valsituationen om jag bara skulle göra det i den näromgivning jag var och inte så mycket mer eller ska jag välja att bli medial. I den position jag hade, nämligen vd, så var det ju en mediastory. Jag kände att det kunde vara så att om jag valde att vara öppen med det, så kanske det kan vara så att andra personer som är icke-normativa, i första hand på hbtq-skalan, också vågar vara öppna. Jag har i efterhand fått väldigt  mycket positiv feedback där jag har hört att ”Tack, nu får jag ökad råg i ryggen att våga leva mitt liv som det jag är.” Man behöver inte vara transsexuell, det räcker att man är homosexuell för att man kan tycka att det är jobbigt att komma ut, inte bara för sig själv utan för omvärlden också. 

A: Jag tänker också att alla människor har väl saker någonstans som man kanske försöker dölja, eller man är inte sig själv fullt ut i vissa situationer, så där tänker jag också att det är viktigt det du har gjort. Jag kände det själv när jag läste om dig, då när du hade kommit ut...

*nysning*

A: Oj, prosit! När du kom ut som Caroline så blev jag väldigt stärkt av det själv också, och väldigt glad. Jag tycker också att det är modigt, som Henrietta skrev om dig i boken. 

C: Fint sagt, tack för det! För jag vet ju att när jag själv kom till insikt för fyra och ett halvt år sedan  och kände att ”Oj, jag är kvinna i min könsidentitet”, så var min största rädsla, och det som hade hindrat mig enda tills dess att ens våga närma mig den här självrannsakan och vem jag är, rädslan för utanförskap. Jag var så in i bängen rädd för att gå miste om att tillhöra de sammanhang som jag tillhörde. Vi pratar både familj, släkt och vänner men också hela näringslivsnätverket och ytterst då min socioekonomiska situation. Jag var så rädd för utanförskapet att jag nog bet ihop längre än vad jag kanske hade behövt göra för att liksom klamra mig fast vid normen. Jag kunde presentera mig inför världen med en normativ fasad, för det är ganska bekvämt i näringslivet att vara en vit, medelålders hetero-man. Det är det alla normer utgår ifrån. Då flyter man igenom. Men så fort du ändrar dig på någon parameter så blir man lite annorlunda på något sätt, och ju fler parameter man ändrar sig på desto mer annorlunda blir man. Jag var livrädd för det.

A: När jag läst boken, och jag har lyssnat på ditt sommarprat och så, då låter det som att folk tog emot det väldigt bra.

C: Ja, det gick väldigt bra, och det översteg ju mina vildaste förväntningar. Jag har idag, tre och ett halvt år efter min utkomst inte fått ett enda negativt bemötande, i vart fall i Sverige. När jag har varit exponerad i andra länder så finns det väl kanske en del, men inte i Sverige. 100% positivt. Jag tolkar in två saker i det. Det ena är att vi har nog faktiskt flyttat oss framåt som samhälle, längre än jag hade vågat hoppas på, vilket jag ser som positivt. Men det andra är att jag nog inte är helt representativ för andra transsexuella, för jag är ändå priviligerad utifrån den näringslivsposition jag har. Jag är med i slutna facebookgrupper för andra transpersoner, och jag vet att det är många transpersoner som kämpar ute i landet. I den omgivning och miljö jag umgås i så är jag nog förskonad från det. 

A: En annan sak som i boken från din barndom var det här tillfället när du lekte med dina kompisar och fick prova den här spetsklänningen.

C: Det har ju varit så, att enda sen jag var 8 år gammal så har jag ju på något sätt känt dragningskrafter åt det feminina hållet. De har uppstått inuti mig. Jag inte kunnat hantera dem, utan istället har jag bara förträngt dem utifrån att jag har känt att de är stigmatiserande. Det passade ju inte in i normbilden. När jag växte upp fick jag ju bilden av att jag var pojke och alltså låg det i livet framför mig att jag ska vara man. Jag ska se till att vara en trygg familjeförsörjare och familjefar. Det är viktigt med titel och position så att jag kan hantera hela familjen. Villa, Volvo, vovve. Jag skulle vara duktig, och så kom de här tankarna i mig som gjorde mig livrädd. Tänk om det är något som skulle få mig ur balans som skulle göra att jag skulle vingla ifrån den här perfekta banan, vilket gjorde att... Kanske var det till och med så att jag satsade lite extra energi i skolan och på att läsa dubbla högskoleutbildningar, kanske bara för att piska in mig själv i den normativa fållan och förtränga min tankar. För så är det, det är vedertaget om man tittar bland transpersoner som går åt det hållet jag har gått, det vill säga från man till kvinna, så är det inte ovanligt att man medvetet har valt lite mer manligt orienterade yrkesbanor som kanske militär eller polis eller ägnat sig åt kampsport på fritiden bara för att försöka piska in sig till den manliga normen innan man ger upp och kommer ut som den kvinna man är.

A: Var det något särskilt som gjorde...? För jag tänker, du var 50.

C: Jag tror att det var ålderns mognad och tryggheten i mig själv. Jag hade fram tills dess levt mycket utifrån devisen att det inte spelar någon roll hur pass lycklig jag är för stunden eller för dagen bara jag på något sätt rör mig framåt på min livsresa. Men när jag började närma mig 50 så började jag mer reflektera över... ”Om jag inte är lycklig nu i livet, när ska jag då vara det?” Och så började jag fundera lite allmänt på om jag var lycklig eller inte och jag kände ”Nej”. Jag märkte att andra personer säger sig vara lyckliga. Men lycka... Jag hade svårt att relatera till det. Jag kände mig inte lycklig. Jag gnetade på. Sen funderade jag på om jag hade några outtalade behov. Ja, det var ju det där med de där kvinnliga tankarna och drifterna som kommer fram då och då, men de är ju så jobbigt, men jag började steg för steg. Jag började med lite androgyn klädsel hemmavid och så bara för att se hur det skulle påverka mig om jag släppte efter och för varje litet steg jag släppte efter så mådde jag bättre. Jag började kanske plocka och trimma de buskiga ögonbrynen lite grann. Jag var försiktig så att ingen skulle märka något, men ju mer jag gjorde det desto bättre mådde jag. Det var då jag började inse att ”Men vänta här, jag är nog något på spåret.”

A: Då kände du dig mer lycklig?

C: Ja, och då kände jag att ”Oj, här är nog något som jag inte kan förneka.” Det är en skrämmande känsla om man skulle dra det i sin yttersta förlängning, men jag behövde bara fortsätta.

A: Caroline, vi ska ta in lite mat och dricka.

C: Oj.

A: Och landa lite i det här.

U: Här får du en grej. Jag skulle kunna öppna den. Du har en flaska och du har ett glas. Sen har du en servett där till vänster om glaset. Du kan börja med att trixa lite med de där grejerna.

*slammer*

C: Man vill gärna höra det kluckande ljudet för då... Nu har jag hällt upp lite grann här. 

A: Kom det något, eller?

C: Ja, jag hörde ett par kluckanden. 

U: Här får du också en skål.

C: Mm... Så, vad ska jag göra nu?

A: Du kan testa. Känner du skålen där framför dig?

C: Ja, det är lite frasigt. Det kan vara chips eller cornflakes.

A: Fredagsmys.

C: Ska jag smaka?

A: Absolut!

C: Det luktar lite ost-aktigt. Det skulle kunna vara nachos.

A: Jag vet ju att du inte äter mjölkprodukter, så jag ska berätta sen när du...

*tuggljud*

C: Det känns ju som snacks, lite bacon-aktiga snacks.

A: Ja, det är det inte. Utan det är någon annat variant på chips. Det finns ju massa olika idag.

C: Någon form utav snack i alla fall. Jag försöker lukta här...

A: Känner du vad det är för smak, då?

C: Nej... Jag är inte jättebra på smaker. Det är inte ost, men det är... Det skulle kunna vara...

*tuggljud*

C: Det är absolut kryddat som att det är lite konstlat då.

A: Det är lite drag i dem, va?

C: Ja. Lite åt grillhållet. 

A: Det är faktiskt veganska linschips.

C: Oj! Det hade jag aldrig kunnat gissa. Det var bra att du sa det. Det förkortade programmet med en timme.

*skratt*

A: Sen är det jalapenosmak och ostsmak. Men det är ju veganskt då förstås.

U: Jag vill också bara flika in här att det är idealiskt... Vi har inte haft chips någon gång tror jag. Det är idealiskt rent ljudmässigt, både drycken och chipsen hörs.

A: Vi är lite nördiga med ljud.

C: Jag förstår det.

A: Vi gillar ljud.

C: Tänk att på fredagseftermiddagen få lite snacks!

A: Det är bra. Det ska man ha!

C: Jag ska dricka också. Hoppas det kom något i glaset.

A: Det är ganska stort, glaset. Så det är ganska lugnt.

C: Det kom faktiskt ingenting. Jag var feg när jag hällde upp.

*skratt*

A: Du kan hälla på. Men du är försiktigt där, hör jag.

C: Mm... Det är något smaksatt kolsyrat mineralvatten, men jag vet inte med vad.

A: Är det smaksatt Ulf?

U: Nej, jag tror att det är Ramlösa light.

C: Då är det kanske det.

U: Det är inte light. Det finns nog inte. Det är bara Ramlösa.

C: Ja, jag var lite feg när jag hällde upp här. Men nu hinner jag ju tänka på hur jag skulle göra om jag häller upp såhär. Jag skulle ju... Jag vet att en flaska är 33cl, jag skulle insistera på att inte ha dricksglas som är mindre än 33cl. Jag skulle vilja ja glas som garanterat tar en hel flaska.

A: Smart tänkt, eller hur Ulf? För det är precis vad du har tänkt.

*skratt*

A: Bra reflektion, verkligen.

U: Det är uppskattat. För det är så vi jobbar. Vi ser till att saker och ting ska kunna gå i.

A: Det är bra. Annars är ju tricket att stoppa ner fingret i glaset eller muggen, men jag gillar inte det där själv när det är varm vätska.

C: Ja, juste.

U: Varm vätska går lite bättre, för då hinner jag alltid flytta på fingret.

A: Ja, för man känner att det börjar bli varmt.

U: Då är det oftast dags att sluta hälla i kaffet eller teet.

C: Ja, juste.

A: Mitt trick är att ha stora muggar.

U: Det är ett väldigt bra trick.

A: Det är ju det. 

U: Det var väl där vi började... Det är klart att man ska ha ett glas som är större än flaskans innehåll. 

A: Ska vi ta lite musik, Ulf, innan vi fortsätter samtalet?

U: Jag ska bara hämta ett hjälpmedel.

A: Ett hjälpmedel, ja. Vad har du till oss nu, Ulf?

U: Vad sa du?

A: Vad har du för låt till oss nu då, Ulf?

U: Jag har en sång som heter En värld för människor och den handlar väl egentligen om att det är bra att vi kommer från olika håll och kommer med olika ”inputs” till varandra.

*Ulf spelar en låt*

Jag behövs
Och du behövs
Vi kan ge varandra nått

Om vi törs
att se varann
och de gåvor vi har fått

Då blir olikheten en styrka
Och vi kan ge nått till varann
För tillsammans måste va vägen
som leder enda fram

Låt oss bygga en värld för människor
Alla människor
Där du och jag kan hjälpas åt och göra det vi kan
Det låter naivt och löjligt
Men är ändå möjligt
För trots allt är det du och jag som bygger morgondan

Varje röst
som blir hörd
Den väcker upp en ny idé

Vi behövs
Allihop
För vi har någonting att ge

Mångfald blir till styrka
och ökat kvalitet
Så låt många blommor växa
Låt alla vara med

Och bygga en värld för människor 
Alla människor
Där du och jag kan hjälpas åt och göra det vi kan
Det låter naivt och löjligt
Men är ändå möjligt
För trots allt är det du och jag som bygger morgondan

Jag behövs
Och du behövs
Vi ska bygga morgondan

C: Mycket fint! Tänkvärt.

A: Om det vore så enkelt. 

C: Om det vore så enkelt...

A: När vet man om man är sann mot sig själv, Caroline?

C: Ja, det är väldigt fint. Jag använder ju ordet autentisk, vilket väl ungefär är samma sak. Det är svårt. Hade du frågat mig för fem eller framför allt tio år sedan så hade jag nog bara kaxig som jag vara avfärdat det och sagt: ”Vadå? Det är klart att jag är den jag är. Vadå?” På den tiden var jag så uppfylld av att uppfylla en sorts pesona, där jag hade en självbild av att vara en framgångsrik, normativ affärsman. Jag vill göra aktiviteter, se mig själv som och umgås i sammanhang som förstärkte den självbilden. Jag hade nog inte möjlighet att landa i mig själv. Jag gav inte mig själv det utrymmet. Det var som en mental skärseld att gå igenom en könskorrigering, där jag verkligen fick börja om från början. ”Vem är jag egentligen?” Jag tror att... Jag har hört samma typ av historier av personer som har gått igenom olika livskriser. Man kanske går igenom en djup depression eller kanske är en överlevare av cancer eller något annat... Det är nästan som att man får en snyting av livet och sen ändå har kraft och mod att resa sig upp igen. Kanske på annorlunda premisser än de premisser man hade innan och kanske ta livet för vad det egentligen är och se på sig själv för den man egentligen är och vara trygg i det, acceptera det och utgå ifrån det.

A: Du sa att du hade känt efter då innan och du kände att du inte var helt lycklig. Det var något som... Är du lycklig idag?

C: Ja.

A: Det var snabbt svarat.

C: Jag är lycklig idag, jag är det. Jag vet det för jag känner en känsla som jag inte ens tillnärmelsevis hade innan. Jag hade på något sätt som man slagit mig till ro. ”Det är väl ungefär så här lycklig man kan bli i livet.” Sen tittade jag lite snett på personer som sa att de var jättelyckliga. Jag tänkte att det var falskt eller någon jätteflummig känsla. Det kan inte vara seriöst. Men nu känner jag det. Saker och ting som var viktiga innan är inte viktiga idag, som var av mer prestigekaraktär och så vidare.

A: Exempelvis vad?

C: Hur ska stället där jag bor se ut och framstå? Hur vill jag markera någon form av klasstillhörighet eller annat? Yttre markörer. Återigen, för att på något sätt associera sig med något som får en att framstå som framgångsrik. Vad är det som gör mig lycklig egentligen? Är det inte det som är det viktigt?

A: Vad är det då som gör en lycklig?

C: Att vara sann mot sig själv och leva som precis den man är och vara autentisk. I första hand mot sig själv men också mot sin nära omvärld och inte utge sig för att vara någon annan eller spela spel mot sin nära omvärld. Att ha välgrundade humana värderingar och att så intresserad man är över vem man själv är så ska man vara lika intresserad av hur andra personer är och låta dem får de som de är. Hur kan jag umgås och arbeta med andra människor i min omvärld så att deras livskvalitet blir högra? Att själv se ett värde och en glädje i det.

A: Om du tittar tillbaka på den resa från Carl till Caroline och där du är idag. Är det något du skulle ha gjort annorlunda? 

C: Jag har ett mindset att inte titta tillbaka på det sättet. Den uppenbara frågan är ju: Vad har hänt om jag hade bejakat mina känslor när jag var 8 år gammal? Det var då det började, vilket är jättemånga år sedan. Är jag ledsen för det? Det hade varit kul att gå på en studentbal i en vacker klänning och inte behöva ha den där kostymen jag hade. Det hade varit underbart att få gifta sig i en brudklänning och inte behöva ha den där fracken som jag inte trivdes i. Men det var de parametrarna som gällde då. Jag kan liksom inte skruva tillbaka tiden. Det enda jag kan göra är att där jag är nu göra det bästa möjliga utav det liv jag har framför mig, både för mig själv och för andra i min omvärld.

A: Jag tror det låter väldigt klokt. Nu ska du ta ett nytt steg i karriären. Det är spännande. Du lämnar din position som vd för Ica Försäkringar och ska gå in i riskkapitalbolaget Wellstreet.

C: Helt riktigt.

A: Berätta! Varför har du valt att gå vidare nu?

C: Jag har ju jobbat med försäkring i vart fall 25 år och jag tycker att jag kan det väldigt bra. Jag är 54 år gammal. Jag har tänkt att jobba många år till, men jag vill lära mig nya saker. Jag tycker, kanske lite kaxigt, att det inte finns så mycket nya saker jag kan lära mig med försäkring. Jag har varit runt på de flesta positionerna i ett försäkringsbolag. Framför allt brinner jag för entreprenörsskap och den resa vi har varit igenom på Ica Försäkring är jag jätteimponerad av. På sex år har vi gått från noll i omsättning till 800 miljoner i omsättning. Det går bra, vi är ordentligt lönsamma också. Så det är jätteroligt. Jag tycker att det är så roligt med entreprenörskap så jag vill arbeta med fler entreprenörer. Genom att gå till vad man kallar ett  venture capital-bolag... Det är en delmängd av riskkapitalbranschen. Det finns olika typer av riskkapitalbolag. Det finns såna som köper upp och styckar bolag, men som ett venture capital-bolag så går man in och stöttar entreprenörer. Man kanske tittar efter en entreprenör på stan som behöver kapital för sin affärsidé och så kommer man venture capital-bolag och säger: ”Vi kan betala 5 miljoner kronor för 25% av ditt bolag, så får du pengar för att satsa på din idé och så kan vi hjälpa och stötta dig så att du kommer vidare.” Men fortfarande är entreprenören den som själv driver sitt bolag. Så kan man arbeta med ganska många entreprenörer och ha en portfölj av entreprenörer som man stöttar. Det ska bli otroligt kul. Wellstreet är ett exempel på ett venture capital-bolag som då har investeringsformer. Vi hämtar in pengar från externa investerar som lägger i en fond, ett antal 100 miljoner kronor och så går vi ut och hittar entreprenörer som vill ha pengar till sina affärsidéer. Då får vi naturligtvis utvärdera om vi tror vi på idén eller inte. Tror vi på den så kan vi säga: ”Varsågod, entreprenör, här får du några miljoner och så kan vi hjälpas åt och se till att göra det här till en framgång.”

A: Har jag förstått rätt att Wellstreet också jobbar just för företag, eller entreprenörer då, som vill göra ”Well”, eller gott i världen?

C: Ja, det är en del av det hela. Att det just heter Wellstreet är mer att det första kontoret låg på Brunnsgatan och Brunnsagatan blir ju Wellstreet. 

A: Aha, jag trodde att det var en take på Wall Street. 

*skratt*

C: Nej, utan det är Brunnsgatan. Men med det sagt så vill vi vara, för att använda vår grundares ord, samhällsbejakande inversterare. Vi vill hjälpa till att utjämna ut de obalanser som finns för vilka som får tillgång till riskkapital. Tyvärr är det ju så att om man bara ska titta på titta på könsdimensionen så är det 99% av riskkapitalet har gått till manliga grundare och kvinnliga är på 1%.

A: Ja, jag blev helt chockad när jag läste det.

C: Sen har vi det här med den geografiska dimensionen också. Det är mycket grabbar i city, men inte lika mycket ute i förorten, eller i ”orten” som man säger nuförtiden. Det finns ju olika initiativ som både jag och Mikael Wintzell, som är Wellstreets grundare, är inblandade i för att hjälpa entreprenörer ifrån orten, ofta då nysvenskar, att förverkliga sina idéer. För det finns en enorm entreprenörsanda ute i orten, men de har kanske inte tillgång till samma kapital som de som kanske har nätverkande från kanske mer citynära miljöer.

A: Vad tror du att du kan bidra med där?

C: Jag tror att bara det faktum att jag är en så uppenbart icke-normativ person, det uppenbara är att jag är transsexuell, gör att jag tror och faktiskt känner att jag kan framstå som mer tillgänglig för andra entreprenörer som är icke-normativa på någon dimension. Annars kan det nog kännas lite skräckinjagande att försöka approchera eller söka kontakt med personer som man uppfattar tillhör affärseliten och ser ut och beter sig som finanseliten. ”Här kommer jag med mina idéer.”

A: Jag har ju tänkt mycket på entreprenörskap då jag själv drivit företag länge, men i mindre skala, en enskild firma. Det var också ett sätt för mig att komma ut i arbete, eftersom just för personer med synnedsättning så är ju siffrorna... Det är 52% är synskadades riksförbunds medlemmar som är i arbetsfar ålder som har jobb jämfört med 83% i befolkningen i övrigt. För mig var det ett sätt att komma ut i arbetslivet. Sen kände jag också ganska snart att det där passade mig. Jag var ju entreprenör redan som barn. Jag hade tidning i skolan som folk kunde prenumerera på, lite sådär. Det har på något vis ändå varit jag. Jag vill ju förändra det här med tillgänglighet och inkludering och funktionsnedsättning och så. Det blev ju jättetydligt nu när jag begav mig in i den här världen att det är ingen där med synlig funktionsnedsättning heller. Jag vet att det är många som driver företag just för att det är ett sätt att få jobb. Vad tänker du kring det?

C: Av alla företag som finns i Sverige så är den absoluta medparten det man kallar levebrödsföretag, det vill säga att man hanterar sin inkomst i ett egenföretag i förhållande till skillnad från att vara anställd hos någon annan. Det är en form av entreprenörskap i det också. Det som jag kommer arbeta med i ett venture capital-bolag är den typen av idéer där man vill ta in externt kapital för att växa, vilket är ett annat sorts företag.

A: Och där, när jag har rört mig i de sammanhangen nu, så är det väldigt normativt.

C: Mm.

A: Bara en sån sak att jag skulle vara med och tävla... Det finns en tävling som heter Venture Cup som handlar om att få kapital och investeringar och såna saker. Jag fick också hjälp. Det finns ju olika organisationer också som hjälper med ens entreprenörskap och fast de visste att jag hade sagt att jag är blind så skickade de över saker. ”Titta på det här.” Det var ju massa canvas, bilder och visuellt och så.

C: Ja, det är jätteintressant. Man är ofta blind för hur andra kan uppfatta det. Därför är jag så glad för det konkreta initativ där jag och Mikael Wintzell på Wellstreet kommer vara inblandade i som är ett draknästeupplägg som är riktat mot förorten som heter Skift. Det drivs av nyhetsbrevet Break It, Stefan Lundell och Deqa Abukar som driver ett nätverk som heter Bling. Det ska gallra fram affärsidéer som inte kommer från Stureplan utan som kommer utifrån orten. Där kommer jag ingå i panelen av drakar. Tricket är att hitta de som faktiskt kan växa och bli större om de får mer kapital. Exempelvis att man själv går ut och håller föredrag och tar pengar för det – det är ett levebrödsföretag. Det är svårt att skala upp det för man har ju bara sin egen arbetstid och sen tar den slut. Däremot om man säger att man vill driva en talarförmedling så är det helt plötsligt ett affärsinlägg och får den en påse pengar att sätta upp en struktur kring det så kanske det kan växa. Då är det en affärsidé som är skalbar, som man säger på entreprenörspråk.

A: Jättespännande. Vi har ju pratat både om det här om mångfald och inkludering nu, och det här att det investeras väldigt lite i orten och i underrepresenterade grupper så att säga. Hur får man de här icke-frälsta personerna att blir frälsta och förstå att det här är bra på så många sätt?

C: Menar du entreprenörerna eller investerarna?

A: Jag tänker egentligen på hela samhället. Jag tänket att på de som inte bryr sig idag. Det kan vara investerare. Nu vet jag inte om det är att de inte bryr sig eller om det är att de inte förstår. Jag tänker också på företag... Varför jobbar man inte mer med mångfald och inkludering? Man kanske prata om det, men det handlar ju om att ta tag i det. Hur får vi de att bli frälsta?

C: Själv kan jag tänkta tillbaka på hur jag tänkte och resonerade på den tiden jag själv var inne i ekorrhjulet i det normativa affärslivet. Då tänkte jag på att näringslivet har en fundamental drivkraft och det är att det ska bli pengar över på nedersta linjen. Det måste finnas en affärsmässighet i det hela. Fint, politiker kan sätta upp lagstiftningar och ramar, det kan vara miljökrav eller andra ”compliance”-krav, och då får man hålla sig inom de ramarna men inom de ramarna ska man maximera vinsten och det har var det jag har fått lära mig. Tricket är att förstå att inkludering och mångfald är ett sätt att faktiskt göra företagen ännu bättre och fatta bättre beslut. Det finns ju mer och mer undersökningar och statistik som visar att företag med exempelvis jämställda ledningsgrupper eller har en inkluderande kultur faktiskt också presterar bättre. Ju mer vi kan peka på de siffrorna, desto större chans har vi att bränna igenom. Men det sitter hårt åt, för det innebär ju att man kanske måste tänka om. Jag vet hur jag själv var. Jag hade ju levt som man i 50 år när jag kom till insikt om vem jag var. Jag var ju ganska bekväm då. Jag hade rört mig ganska längre i näringslivet och tänkte att det sättet jag rör mig på och agerar på uppenbarligen har varit framgångsrikt hittills så varför ska jag ändra på mig? Mina incitament att ändra mig minskade ju för varje år det gick bra ändå.

A: Ja, för då hade du svårt att tänka dig att det kanske till och med skulle kunna bli ännu bättre.

C: Ja, precis. Om jag skulle träffa mitt gamla jag så skulle jag vilja drämma en stekpanna i huvudet på min gamla persona och fråga: ”Fattar du inte hur ignorant du är?” Det är ju jobbigt att tänka att saker och ting kan bli ännu bättre om jag gör på ett annat sätt.

A: Ja, det är ju en förändring också som kan vara svår.

C: Och förändring är jobbigt.

A: Det är det. Jag måste också tillägga eftersom jag som jobbar med just frågor kring funktionsnedsättning och tillgänglighet att det ju även finns studier där. Många tänker nog: ”Varför skulle det göra någon skillnad?” Det är inte jättemycket forskat och studier på det här än men det finns en en granskning på en massa bolag i USA och där man kan se att om man jobbar med inkludering och tillgänglighet så kan då öka din lönsamhet med 28%.

C: Jag tror det helt enkelt är så att om man sätter ett antal personer runt i ett bord i ett rum där alla är likadana så blir inte innovationskraften särskilt hög. Man fastar ofta i gamla tankebanor, medan... Det går i och för sig fort att fatta beslut. Man kan uppfatta det som jättesmidigt. Sätt personer med olika perspektiv, antingen härkomst eller socioekonomiskt eller andra parametrar som gör oss annorlunda som människor... Ja, diskussionen kan nog ta lite längre tid, men du ökar sannolikheten att du fattar ett riktigt bra beslut i slutändan. 

A: Jag brukar ta det som exempel, på tanke på innovation, att fjärrkontrollen och engreppsblandaren var saker som till en början togs fram som hjälpmedel för personer med funktionsnedsättning.

C: Jaha.

A: Det är så lysande exempel på att om vi har tagit in personer med olika funktion, olika förutsättningar i funktion, tänk vilka bra produkter vi skulle få då. För det är ju ingen som klarar sig utan en fjärrkontroll!

C: Nej. 

A: Och engruppsblandare. Det är ju jättejobbigt när inte de finns. Ja, Caroline, nu har tiden rusat iväg.

C: Jaha.

A: Det är dags att avrunda. Hur länge tror du att vi har suttit här?

C: Ehh.. En timme kanske? 45 minuter?

A: Ja, lite drygt en timme.

C: Det är den här ungefär graden av trötthet jag känner efter en timmes dialog.

A: Ja, du mäter så.

C: Ja, eller det är så här mycket jag har hunnit få diskuterat. Jag har gjort en del poddar innan och man känner efter ett tag att man nog har pratat lagom länge.

A: Du är en av de som har prickat rätt bra i tiden, för de flesta brukar tro att de har suttit här kortare tid. Vad tar du med dig härifrån, då? Att du har suttit och blivit intervjuad i mörkret, för du har ju blivit intervjuad mycket.

C: Det är naturligtvis andra förutsättningar. Jag märker att... Hade det varit en podd i en ömsesidigt seende relation så hade ju, en del av samspelet hade varit att man tittade på varandra och man har läst av den andres ansiktsuttryck och gestikulation och tolkat in det också som en del av den andra personens kommunikation. Men nu kan jag ju bara basera mig på vad du faktiskt säger. Jag har inte ens behövt titta åt ditt håll. Jag har behövt titta åt mikrofonen, annars hade det nog inte funkat. Men jag har mest suttit och blundat, för de har känts behagfullt. Då förstärks såklart det hörande sinnet. Jag måste lyssna på varje nyans av det du säger, för det är det enda jag har att gå på.

A: Hur har det varit, då?

C: Intressant, för att då använder jag ju det sinnet lite mer och då inser jag att jag behöver kompensera upp. Allt eftersom jag har suttit här har jag försökt lära mig exakt hur stort bordet är och var går gränserna och så.

A: Man använder ju sina andra sinnen när ett plockas bort. Det där utvecklar man ju såklart om man är blind under en längre tid, så är det ju.

C: Och jag har inga... Hade du suttit där och jag hade varit i en seende miljö så hade jag sett ditt utseende och kläder och tolkat det. Min hjärna hade börjat skapa förutfattade meningar, i och med att man alltid vill fackindela personer och så. Nu kan jag ju bara höra. Jag hör ju uppenbar skånsk dialekt i och för sig, och bara det kan ju trigga igång en sorts fackindelning. Men där tar det stopp, för det finns bara rösten att gå på.

A: Det är sant. Det är en av de fördelarna med att vara blind idag. Jag lyssnar på folk och jag läser inte in en massa utifrån hur de ser ut. Det är ganska skönt. Sen kan man ju ändå plocka in folk i fack utifrån hur de låter, såklart. Vi ska avsluta med lite snabbfrågor – antingen eller.

C: Mm.

A: Te eller kaffe?

C: Kaffe.

A: Kött eller grönsaker?

C: Faktiskt grönsaker.

A: Faktiskt säger du, har det varit mycket kött innan, eller?

C: Nej, men vi har väldigt hög grad av klimatmedvetenhet hemma, så C02 avtrycket präglar min familjs mathållning.

A: Bok eller film?

C: Bok.

A: Tankspridd eller fokuserad?

C: Fokuserad.

A: Ja, jag tänkte nästan att det var givet.

*skratt*

A: Hemmakväll eller utekväll?

C: Ja, men hemmakväll.

A: Nytt eller gammalt?

C: Nämen, nytt.

A: Prata eller lyssna?

C: Lyssna.

A: Ljus eller mörker?

C: Ljus.

A: Du ska få skriva i gästboken här, Caroline. Den kommer bort till dig. Nu har vi pratat väldigt mycket jobb och sådär. Men när du är ledig, vad gör du för något då?

C: Jag tycker om att fixa med huset. Renoveringsprojekt hemma. Här kommer du med någonting...

A: Är det inne eller utomhus?

C: Både och, beroende på säsong. Nu ska vi se här. Jag får nästan känna...

A: Känner du boken uppslagen där?

C: Måste vrida till pennan kanske...

A: Jag tror att det är en sån där med lock. Känner du det?

C: Ja! 

A: Och sen på höger sida kan du skriva.

C: ”Stort tack, Anna! Det här har varit en stor upplevelse för mig. Caroline.”

A: Tack snälla!

C: Det var det jag vill ha fått skrivit. Vi får se om det blev det eller inte.

A: Ja. *skratt* Tack så jättemycket! Det har varit ett jättefint samtal.

C: Tack till dig för det fina samtalet.

A: Och tack för att du är dig själv!

C: Jag verken kan eller vill vara någon annan längre.

A: Det är härligt! Och lycka till med dina nya jobbprojekt och allt.

C: Stort tack för det.

A: Tack. Då ropar jag till Janne genom micken att han ska vara beredd med kameran där ute. Du, Caroline. Hur ser du ut förresten? Jag vet inte hur du ser ut.

C: Du får komma och känna på mig.

A: Ska jag känna på dig?

C: Nämen...

A: Det brukar jag inte göra. Du är ganska lång, va?

C: Ja, jag är ganska lång. Jag har lite klack också. Men du får känna.

A: Det brukar jag ju inte egentligen göra. Nu gör jag ett undantag. Du har blus som känns väldigt fin. 

C: Du får känna på hur och ansikte och vad du vill.

A: Men håret känner jag. Det är kort, nej, lite längre där fram känns det som. Är du ljus eller mörk?

C: Egentligen är jag nog gråhårig.

A: Ja, juste. *skratt*
 
C: Men jag färgat det kastanjebrunt.

A: Tack för att du har lyssnat. Gillar du I mörkret med och det vi gör så får du jättegärna betygsätta oss i din podcastapp och tipsa gärna andra om att I mörkret med finns. Vi vill tacka vår samarbetspartner Svensk Skrivtolkning som gör det möjligt för fler att ta del av podden genom att texta våra avsnitt. Textade avsnitt hittar ni på vår hemsida imorkretmed.se I mörkret med är tillbaka igen om tre veckor, och då hör du mig och Fatmir. Om du har frågor till oss om hur det är att leva med en synnedsättning så kan ni maila på hej@imorkretmed.se