I mörkret med #48

Anna: Välkomna till I mörkret med mig Anna Bergholtz.

Fatmir: Och mig Fatmir Seremeti.

*Vinjettmusiken spelas*

F: Det är svåra tider. Igår var en märklig dag att vakna upp till. 

A: Ja...

F: Här sitter vi dagen efter Ryssland bestämt sig för att invadera ett annat land. Här sitter vi i trygga Sverige och ska spela in det här avsnittet. Jag vet ju vad krig innebär. Jag kommer ju ursprungligen från Kosovo och bodde i Sverige när det var fullt krig i Kosovo och visste inte vad som hände med släktingar och folk som vi älskar och känner där nere. Att se det här hända återigen i Europa är helt vansinnigt. 

A: Jag tänkte faktiskt ganska snabbt på dig när jag vaknade och hörde det här på nyheterna, för jag vet ju din bakgrund. Sen tänkte jag också på att det är massa människor där som kanske inte ens kan fly ner i tunnelbanan som många har gjort och kanske inte kan ta sig ut därifrån för att man har någon form av funktionsnedsättning. Vi vet ju redan det sen innan, att det är tufft.

F: Jag tror att många gånger glömmer den aspekten, personer med funktionsnedsättning, äldre människor och många andra i sånna här situationer. Jag känner personligen ganska många i Ukraina som har synnedsättning som jag räknar som mina vänner och som jag såklart är orolig över. Jag har varit i Ukraina också, på träningsläger. Det är såklart att det känns otroligt hemskt att sitta här i tryggheten och veta vad de går igenom med allt från bombningar och flyglarm. Ska man bomba militära mål, som de kallar det, eller infrastruktur, regeringsbyggnader och sånt... De finns ju ofta i städer. Där bor ju också människor, så det känns ju fruktansvärt. Och också den här tanken, som du säger, vetskapen som att det finns folk som inte ser och som sitter i rullstol. Generellt har Ukraina haft en ganska stor trupp på alla paralympics senaste tio-femton åren de har ställt upp. De har verkligen tagit sig ur det här gamla sovjet-tänket, att alla med funktionsnedsättning inte finns och ska gömmas undan och sådär. Det har blivit en stolthet för landet att ha en sån stor representation som möjligt på paralympics. Man undrar vad som kommer hända med dem nu.

A: Det är skrämmande. Alla har svårt att ta sig därifrån. Det blir såklart ännu svårare om man t.ex. inte ser.

F: Där jag jobbar nu, på Handiscover, så har vi medarbetare som bor i Ukraina. Som tur var så lyckades vi faktiskt få ut de tre häromdagen. De är påväg till Sverige nu. Förhoppningsvis kan det lösa sig på bästa sätt, men det är inte alla som har en sån tur.

A: Nej, det är just det där att ta sig iväg innan det verkligen händer. Hur vet man när det ska hända? Jag tänkte ju mycket på dig. Du kom till Sverige när du var nio. Berätta lite hur det var för dig.

F: Jag bodde i Kosovo som barn och då var det ju styrt av den serbiska regimen. Att leva under en regim, under ett land, under ett politiskt styre vars ideologi är att den andra etniciteten som finns i det här landet inte är värda ett skvatt. De ska tryckas ner. De ska fördrivas. Det är hemskt att leva så. Att gå på Kosovs gator och känna rädsla t.ex. över polisen eller myndigheter var fruktansvärt. Vi fick t.ex. inte lov att studera det albanska språket i skolan längre efter Milosevic bestämde att det bara ska vara serbiska. Det var razzior i skolorna. Det var massor med sånna... Såna regimer
örtrycker människor. Det är det jag befarar kommer hända även här i Ukraina när ryssarna tar över, vilket det tyvärr ser ut som att de kommer göra. Även om ukrainarna modigt står upp och försvarar sig själva så är det ju så att en övermakt, som då Serbien var i Kosovo eller ryssarna nu, gör de som de vad de vill. De bestämmer allt som de själva vill. Jag tänker på alla barn. Jag såg massa bilder idag från skyddsrum, tunnlar och tunnelbanor där familjer och barn gömmer sig. Vad växer de upp med för minnen?

A: Det som också slog mig när jag vaknade till det här... Jag började gråta, och jag tänkte: ”Herregud, det är ju massa krig i världen hela tiden. Varför blir jag så himla ledsen och arg nu?”

F: Det är inte så konstigt egentligen, tycker jag.

A: Vad tror du att det är då?

F: Det är för att det är så nära. 

A: För jag tänkte: ”Är det så nära?”

F: Det är så nära. Det är ungefär... Ja, vad kan det vara, 800-900 kilometer till Ukraina från Sverige. Det är inte så långt. Det är i vår närhet. Det blir så nära. Sen är det ju klart... Vi är lite avtrubbade mot allt våld och elände som händer borta i mellanöstern och Afghanistan. Det är liksom ingen skillnad egentligen.

A: Nej, det är ju inte det.

F: De lider lika... Det är lika stort och lika vidrigt överallt. Efter andra världskriget så hade man ju hoppats och tänkt att länder som Ryssland och andra hade lärt sig att inte återupprepa det här. Framförallt inte 2022, när vi borde ha varit någon annanstans.

A: Jag tänker att det är så himla onödigt också när vi istället borde gå samman och kämpa för att bara behålla vår planet, med miljön och klimaten och allt. Det är så otroligt sorgligt och onödigt. Men har du haft kontakt med personerna du känner i Ukraina?

F: Ja, våra medarbetare såklart.  Sen även de här paralympierna... Några av dem har man ju skrivit med lite och kollat läget, men nu har jag inte hört något sen igår vid lunchtid.

A: Hur gör de nu? Ska de försöka ta sig därifrån? Hur går allt det här när man inte ser?

F: Jag tror att det bästa man kan göra i såna situationer är att hitta ett ställe där man kan vara och inte riskerar att bli söndersprängd, en bunker eller ett skyddsrum. Det här väcker ju faktiskt också frågan i vårt land, hos oss. Ifall det händer något och våra organisationer kanske ska väcka frågan på ett större plan om vad som händer och hur man gör. Vi har en större del av vår svenska befolkning med funktionsnedsättning som kanske lever ensamma eller i egna lägenheter och hushåll, kanske. Den delen är mindre i länder som Ukraina där man lever mer med familjen och så, där man tar hand om varandra mer.

A: Just det.

F: Här har vi faktiskt en ganska stor del av befolkningen som är ensamhushåll. Vad händer då? Vad gör man då?

A: Det är en väldigt intressant fråga. Jag vet ju också att Funk i P1 som jag har jobbat med... Innan jag började jobba som programledare så gjordes det en granskning av just skyddsrummet, bl.a. av Thomas Fogdö som sitter i rullstol. Då såg de ju att det är väldigt mycket trappor ner till skyddsrummen. Hur tar du dig ner dit? Det är många aspekter där. Det är inte självklart att du ens kan ta dig till ett skyddsrum. 

F: Förr i tiden var det så att en viss del av befolkningen, de som inte kan bidra på samma sätt till krigsförsvaret eller vad det nu var, de var ”expendeble”. Ibland känns det lite så. När man tänker på såna här saker, som personer med funktionsnedsättning, så känner man att man räknar oss som mer... ”Ja, ja”, det är en för liten fråga för att bry sig om er, lite så. Det får gå som det vill så länge, vad ska man säga, ”friska och krya” människor kan klara sig till skyddsrummet så att vi kan bygga vidare landet.

A: Det är ju hemskt. Det slog mig också så tydligt när jag skulle ut och flyga för några år sedan. Då fick inte jag sitta vid nödutgången, jag skulle sitta långt därifrån för att annars kunde jag ju blockera nödutgången. Martin var så upprörd, för han tycktea att det logiskt sätt var bra att jag var nära nödutgången för jag har ju svårare att hitta dit. Då var det ju så. Vilket människovärde har vi? Usch.

F: Ja, men precis, och det är där... När det väl verkligen blir såna här saker, när saker och ting ställs på sin spets, det är då man börjar fundera på vilka värderingar det är i grunden som styr våra beslut. Vad händer då? Det säger sig självt att det är ingen någonsin som har tänkt på någon i rullstol ska ner i ett skyddsrum om man bara har byggt trappor ner dit. 

A: Uppenbarligen.

F: Det är det jag menar. Jag är kanske väldigt hård när jag tänker så, men då känns det som att: ”Någonstans i det stora hela så spelar det väl ingen roll om de där blinda inte finns längre”, i ett sånt samhälle. Det är hemskt att tänka så. 

A: Verkligen. Kan vi göra något nu i det här läget för att hjälpa Ukraina och de som blir drabbade där?

F: Ja, det kan man ju såklart. Man kan donera pengar till olika organisationer som vi har i Sverige. UNHCR, Röda korset och massa andra organisationer som jobbar på plats. Jag såg för en stund sen att det är över 100 000 som har lämnat sina hem. De förnödenheter och den mat som de har med sig och som finns i skyddsrummet kommer inte räcka mer än... Jag tror att man brukar räkna med att det förråd som finns i skyddsrum ska räcka i tre dagar. Sen då?

A: Det är inte länge.

F: Det kommer behövas stora humanitära insatser i Ukraina och områden runtomkring. De flesta flyr till Polen, där kommer sättas upp massiva flyktingmottagningar. Där verkar de här organisationerna också, och de behöver varje krona de kan få in. Kan man undanvara någonting så är det bra.

A: Jag har faktiskt skickat direkt till UNHCR, så kan man göra det så är det ju något i alla fall.

F: Precis, och sen kan man ju såklart... Har man en plattform på något vis... Det hjälper ju inte mycket, Putin kommer inte sitta där och bry sig om vad vi tycker och tänker här i Sverige, men ändå, att kollektivt höja rösten och säga att det här är inte rätt på något sätt. Det är jättebra också.

A: Ja... Ska vi gå vidare?

F: Ja, det tycker jag. Våra tankar finns ju såklart hos det ukrainska folket och det viktigaste vi kan göra är att göra så gott vi kan.

*Jingel för annons*

A: Stort tack till vår samarbetspartner Svensk Skrivtolkning som gör det möjligt för fler att ta del av I mörkret med genom att texta våra avsnitt. Textade avsnitt hittar du på vår hemsida imorkretmed.se

*Jingel som avslutar annons*

F: Men alltså, även om det såklart är hemsk med krig i Ukraina och andra länder så finns det ju en också en verklighet som vi lever i varje dag.

A: Ja, det gör ju det. Jag jobbar ju just nu lite med en podcast till Synskadades Riksförbund. De släppte en ny medlemsundersökning för inte så länge sen, och jag tänkte jag skulle berätta lite hur det ser ut. Du och jag brinner ju mycket för det här att alla ska vara ute på arbetsmarknaden. Det här är lite siffror för hur det ser ut för personen med synnedsättning. Det är 52% som är i arbetsför ålder som är ute i arbetslivet, jämfört med 83% i den övriga befolkningen. Av de här som är ute och arbetar som har en synnedsättning så är det bara hälften som jobbar heltid. Det är fortfarande så illa som det har sätt ut i många, många, många år. Vad tänker du om det?

F: Det har inte hänt något de senaste decennierna. 

A: Nej.

F: Tvärtom, jag tror att det är färre människor med synnedsättning och blindhet som är ute i arbete idag än vad det var förr i tiden när man hade lite mer traditionella jobb där man, på gott och ont, kunde jobba med händerna och så på ett mer direkt sätt. Man kan ju tycka att utvecklingen i vårt land som är ett ledande land både ekonomiskt, tekniskt och ur en människosynsaspekt borde vara betydligt bättre och betydligt längre fram i detta. Jag såg Synskadades Riksförbund fem punkter som de ska jobba med inför riksdagsvalet i september. Jag tycker att de lyfter en av frågorna som är oerhört viktigt, något som jag tycker vi borde ha jobbat med i väldigt många år.

A: Vilken är det?

F: Det är det här att kommuner, regioner och staten, men framförallt kommunala verksamheter, ska säkra att man har interna system som fungerar för personer med funktionsnedsättning som gör att personer med funktionsnedsättning kan ta ett arbete inom kommunal verksamhet. Man har ändå någon sorts skyldighet att föregå med gott exempel som offentligt finansierad verksamhet. Men där har det inte funnits speciellt inte funnits särskilda specialiserade krav på den tekniska tillgängligheten på interna system och sånt som utestängt väldigt många människor från att kunna arbeta.

A: Ja, jag kan räkna upp ganska många som inte har kunnat ta ett jobb för att det inte har varit ett tillgängligt system. Det är helt otroligt. Där kan t.o.m. näringslivet vara bättre många gånger, att faktiskt anställa personer med funktionsnedsättning. Det räcker inte med att bara anställa heller, för att om det då säger stopp när man ska jobba med ett internt system, då går det ju inte. 

F: Precis, och det är det som jag menar är väldigt bra. Som alltid, så tycker jag att det är bra att man lägger upp ett konkret exempel på vad som kan göra stor skillnad snabbt. Men återigen, när man tittar på de här siffrorna och vi pratar om skyddsrum och Ukraina tidigare, så ser man också att den viljan inte finns. Alla är tydligen inte lika värda, i verkligheten. Vem hade accepterat att den andra siffran som var på 83% för, jag brukar kalla dem normalstörda...

/skratt/

...för personer utan funktionsnedsättning som är på 83%, tänk om den hade varit på 52%. Det hade varit man ur huse.

A: Det hade varit ramaskri.

F: Man hade haft debatter i riksdagen om det dag ut och dag in. Nu drabbar det ”bara”, inom citattecken, personer med funktionsnedsättning och i detta fall de med synnedsättning. Då gör det inte lika mycket alls. Det säger återigen något om värderingarna som vi har i verkligheten.

A: Det är tråkigt, men det är bra att man jobbar med de har konkreta grejerna som man faktiskt kan. Det finns ju tillgängliga system så det är ju egentligen bara att ”fix it”!

F: Kom igen, om man bara ser till och öronmärker 2% av jobben i offentlig verksamhet, som man gör i vissa länder, t.ex. i Tyskland så har man öronmärkt 2 % av de offentliga jobben till personer med funktionsnedsättning. Då har vi ju kommit en jäkla bra bit på vägen.

A: Då blir det kvotering, och det tycker ju inte en del om. Men det är en intressant fråga.

F: Visst. Man kan tycka vad man vill om kvotering eller inte, men på sikt så tror jag att man behöver jobba så för att visa vägen, annars kommer man inte komma någonstans.

A: Jag tror ju också på det. Det där är ju väldigt känsligt, för många menar på att de vill bli anställda för sin kompetens. Självklart får du inte jobbet om du inte också har kompetensen. Men många gånger har det ju varit så när man tittar på det i stort att när vi börjar ställa lagkraven eller vad de kan vara, det är då vi ser förändring. Det är ju också så att, det kan jag säga från egen erfarenhet, att när jag har fått chansen att komma in på en arbetsplats så har de ju sätt att det går hur bra som helst för mig att jobba med det här fastän jag inte ser. Då vågar de ju nästa gång igen. Det är inte svårare än så.

F: Precis. Kalla det kvotering eller vad som helst, idag är det ju kvotering åt andra hållet istället. Någon sorts uteslutningsmetod. Man får inte ens komma till en intervju för av fem personer med exakt samma kvalifikationer så råkar du eller jag eller hen ha någon typ av funktionsnedsättning, då räknas ju det som ett minus gentemot de här andra fyra kandidaterna. Då plockas man bort på grund av det. Redan idag finns det ett inofficiellt kvoteringssystem där man istället åker ut på grund av sin funktionsnedsättning, så därför har jag faktiskt inga problem med att man inför ett kvoteringssystem på det sättet.

A: Det har inte jag heller.

F: Våra lyssnare får såklart höra av sig och tycka att vi är helt ute och cyklar. Jag hör gärna ett argument för att det inte ska vara så. 

A: Jag ska ju lägga till att det såklart förutsätter att man har kompetensen.

F: Såklart.

A: Det finns ju många som har det. Jag ska faktiskt ge ett tips. Om det är personer som lyssnar på oss som har en synnedsättning så finns det faktiskt en förening som heter Blindas Väl. Känner du till dem, Fatmir?

F: Nej. Det är faktiskt första gången jag hör talas om det, tror jag.

A: Det är en förening som har funnits väldigt länge, vad jag vet. Hos dem kan man faktiskt söka fondmedel till saker och ting som ska göra att ens arbetssituation blir bättre. Jag har faktiskt fått ganska mycket pengar där genom åren. Det började med att jag för länge sedan sökte pengar till någon utbildning jag gick till coach. Sen har jag fått lite pengar till att köpa radioutrustning så att jag kan hålla på med mina radiopoddar. Det är ett tips. Det kan vara lite hjälp på vägen om man har synnedsättning, att söka pengar via Blindas Väl. Nu vet du det, Fatmir.

F: Bra! Det betyder ju att ens arbetssituation ska kunna bli bättre... Det betyder att man kanske inte har något krav på hur mycket och litet man får tjäna och så. Eller?

A: Framförallt är det baserat på att man ska skriva ett personligt brev. Sen måste man vara ganska konkret i sin ansökan och kunna motivera det. Sen tror jag att de tittar litegrann på det här med ekonomin. Men det som är bra med den här föreningen är att man kan få fondmedel och hjälp flera gånger om. Jag märker att de har följt mig och ser att jag har utvecklats tack vare att jag har fått visst stöd från dem. Sen får man ju själv också se till att ta tag i saker och så, men det är en hjälp på vägen. Man kan gå in på blindasval.se och där kan man läsa mer.
Vi ska hinna med en fråga innan avrundar här idag. Förra gången pratade vi om... Jag hade min deppiga tid med sorgen över blindheten. Vi pratade bl.a om att det är så surt när man öppnar skafferiet och inte vet vilken konservburk det är och att jag då har varit dålig på att märka upp min konservburkar med punktskrift. Då var det någon som undrade hur det funkade. Jag tänker på dig också, Fatmir. Vet du skillnad? För du läser väl inte punktskrift?

F: Nej, det vet jag faktiskt inte. Jag brukar försöka välja annorlunda burkar och så. Det är inte alltid det är möjligt, men jag har samma ”struggle” som du pluss lite till i och med att jag inte kan punktskrift ens i närheten av hur bra du kan. Så för mig handlar det om att jag steg 1 måste gå en punktskriftskurs illa kvickt, och steg 2, börja använda det i vardagen mer.

A: Har du något slags system så att vet att där är krossade tomater och så?

F: Ja, ungefär. Jag försöker att ha någorlunda koll. Sen behöver man en speciellt krydda och så är det alla de här 15 olika brukarna som är likadana. ”Vilken var det nu som var vilken?” Jag försöker tänka: ”Okej, jag har salt längst till höger och så har jag något annat efter det.” Sen kommer man inte ihåg det när man väl står där och det fräser i pannan, och man bara: ”Fan, vad ska jag ha nu?”

A: Nåde den som flyttar runt på grejerna.

F: Ja, exakt.

A: Jag brukar ju märka upp kryddburkar och konservburkar och så. En del saker ser man tydlig skillnad på, som tonfiskburkar jämfört med krossade tomater. Men annars gör jag så... Det finns något som heter dymo-tejp, som jag tror finns på Clas Ohlson. Jag stoppar in det i en punktskrifts-apparat som jag kan skriva på. Jag har också en elektrisk apparat nu som fungerar jättebra. Jag stoppar in tejpen där och skriver jag ”Basilika”. Sen klistrar jag fast punktskrifts-dymo-tejpen runt ett gummiband. Sen tar jag det gummibanden och drar det runt bruken, och när burken tagit så slut så kan jag bara flytta gummibandet.

F: Vad smart!

A: Men gummiband torkar ju ut. Det är det som har hänt här hemma nu. Många gummiband har torkat ut och gått sönder, så därför vet jag inte vilka konservburkar jag har. /skratt/ Sen blir man lite lat när man har en i hushållet som ser. ”Vad är det här? Vad är det här?” Men det är ju skitjobbigt att behöva fråga.

F: Ja, det är klart. Sen försöker jag använda lite tekniska hjälpmedel ibland också som t.ex. appar som kan läsa av text och sånt. Men det funkar dåligt på just burkar.

A: Men Facetime är också ett bra knep. Om man inte har någon därhemma som ser så kan man ju facetimea. Det vet jag att en del har gjort när de har hört att deras katt eller hund har spytt någonstans och undrar: ”Var är den där spyan?” Istället för att leta runt så facetimear man med en kompis som ser och scannar av rummet.

F: Det finns faktiskt en app som man om man ser fullt kan anmäla sig till och ibland få samtal och kunna hjälpa människor som inte ser. Be my eyes heter den. Man kan anmäla sig som frivillig att hjälpa till. Det kan vara alla möjliga situationer som man kan hamna i. Att hjälpa någon som inte ser att hitta ett tågspår eller att kolla om mjölkpaketet har gått ut. 

A: Eller hitta en spya som man inte vet var hunden har lagt.

F: Exakt, det också.

A: Vi får väl avrunda för idag. Det började jobbigt med krigsprat och slutade lite roligt med hur det faktiskt kan vara komiskt ibland med de här konservburkarna och allt möjligt som man inte ser. 

F: Som vanligt så är det bara att höra av sig till oss om man har frågor. Jag har lovat att svara på alla frågor och Anna har lovat att svara på nästan alla frågor.

A: Då kan man skicka frågor till hej@imorkretmed.se och vi finns också båda på sociala medier, så man når oss lite överallt helt enkelt.

F: Och vill man hellre skriva sin fråga där så gör det på våra dm:s.

A: Vad händer för dig nu, Fatmir?

F: Denna helgen ska jag faktiskt hjälpa till i mina föräldrars lägenhet som totalrenoveras. Förra veckan rev jag ner ett helt badrum helt själv.

A: Vad kul!

F: Ja, det var riktigt roligt att knacka loss kakel och annat kul. Ta ner duschkabin och allting, byta ut allt. Denna helgen blir det att sätta ihop massor med ikea-hyllor och grejer till köket. Putsa vägar och lägga golv. Vi får se lite vad vi hinner med helt enkelt. Det är vad min helg kommer bestå av. Du då?

A: Jag bara tänker: ”Tänk vad blinda kan ändå!” Ändå har de inte jobb! /skratt/ Faktiskt lite samma tema. Vår lägenhet börjar bli färdigrenoverad, så nu ska vi in och röja lite bland skräp och sånt. Sen ska det städas och sen ska det flyttas in.

F: Ja, vad skoj!

A: Sen ska jag klippa mig imorgon, så det kan vi faktiskt prata om nästa gång, det här med hår och att fixa det och sådär. Det är lite spännande.

F: Ja, precis. Hur fixar man sig? Orkar man bry sig om sånt?

A: Ja, och vet man att det blir rätt färg när man går och får slingor i håret. Kan man lita på det?

F: Spännande ämne nästa gång.

A: Ha det gott, Fatmir!

F: Detsamma!