I mörkret med 

Anna: Det här är I mörkret med, Sveriges och troligen världens första podcast som spelas in i totalt mörker.

Ulf: Hej och välkommen!

Tina: Tack så mycket! Hej, hej! Förlåt att jag är sen.

U: Ja, men vi hörde att det var en busschaufför som inte kunde läsa kartan ordentligt.

T: Nej, det kunde han inte och nästa var ju full då. Sen skulle jag ringa på taxi och då var det 25 minuters väntetid, och nästa buss skulle komma inom tio minuter.

U: Men nu är du här!

T: Nu är jag här!

U: Har du något som lyser på dig eller med dig?

T: Jag har min telefon, men den har jag stängt av.

U: Jättebra. Men du, ska vi knalla in då? Ska det gå så fort?

T: Jajamen. Rallytempo här.

*Vinjettmusiken spelas*

A: Hej allihopa. Det här avsnittet kommer en vecka senare en planerat, som ni kanske märkt. Detta är på grund av coronafall i redaktionen. Men som man brukar säga ”Den som väntar på något gott”. Och så är det verkligen. Det här blir ett kanonavsnitt med en modig person som alltid vågat gå sin egen väg. Hon beskriver sig själv som ett kärnkraftverk och såg motorsporten som en möjlighet att komma ut och se världen. Utan krusiduller och mer stor öppenhet delar hon med sig av livets alla sidor, om allt från barndomen till mental träning och att som kvinna ta sig fram i en mansdominerad värld. Som vanligt möter du även Svartklubbens ägare Ulf Nordquist som bjuder på livemusik. Det här I mörkret med Tina Thörner.

U: Om man kör rally... Visst gör man det på natten ibland också?

T: Absolut. 

U: Har du en egen lampa då, eller?

T: Ja, det har jag ju inne i bilen för att kunna läsa mina noter.

U: Men blir det inte sämre för den som kör då.

T: Nej, det är ett speciellt ljus. Det är precis som i cockpit på flygmaskiner.

U: Jag förstår. Men du får inte ha någon lampa här inne då.

T: Nej, jag har ingen lampa här. /skratt/

U: Då ska vi se. Då börjar vi närma oss Anna här borta.

A: Hallå!

T: Tjena, Anna! Jag har fått träffa din kompis där ute.

A: Ja, vart hon glad?

T: Jajamen! Men jag luktar ju vovve. Syrran har ju hundar. Nu följer ju jag här i mörkret. Handväska på höger sida och jacka på den...

U: Om jag tar din hand lite ner, så hittar du stolsryggen.

T: Och så känner jag jag där. Då sätter jag mig här på den stolen, ställer min väska under bordet, hänger jackan på stolen.

A: Det är bra att du berättar.

U: Det verkar bra. Det är helt rätt. Då lämnar jag er en stund. Vi ses sen.

A: Så kul att ha dig här, Tina!

T: Ja, jag har försökt i två år eller nått. Så en kvart mer eller mindre på en buss var ju ingenting.

A: Nej, verkligen. Äntligen fick vi ihop det.

T: Jättekul att få komma. Jättetrevlig inbjudan. Tusen tack!

A: Hur är läget med dig idag då?

T: Du, jag är frisk och kry och full av energi. Jag ser ljust på framtiden, men det har jag väl alltid gjort. Det är som vanligt. Jag driver projekt. Jag har väl under många, många år haft ett högre syfte, sett mig som världsmedborgare och inkluderande. Det här med miljön har varit någon som man sett komma med åren. Det här med Kinas influenser har jag ju sett mycket i och med att jag har varit mycket i Afrika på tävlingar och har ett barnhem där sen 2010. Sen när det kom det här med digitaliseringen så har jag ju faktiskt investerad och utvecklat en digital plattform som ska skydda minderåriga som är på nätet. Ja, man kan känna att man har legat i framkant och nu förhoppningsvis... Och just det här projektet som vi startade också för Fia, det här med miljön, att alla bilister ska kunna vara med att spara Co2 och få en medvetenhet och ändra sin körning bakom ratten för att köra med ekovänligt. Det startade vi 2015 och alla skrattade åt oss. 

A: Är det så?

T: Ja, och nu 2021 kommer det på tapeten. Ja, det är spännande, Anna. 2017 har jag ju också jobbat med 144 länders motorklubbar och du har kanske... 

A: Wow!

T: Eller jag är en spindel i nätet i Fia Smart Driving Challenge som är det här initiativ och CSR-projektet för bilismen i världen, för att hjälpa till att minska Co2-utsläppen och öka trafiksäkerhet. Så där fick du en bra inledning.

A: Det lät som att läget var fantastiskt bra. 

T: Ja, det är det. Det är bra på det sättet att jag har varit med i framkant, men det är som är det tragiskt är ju att mänskligheten på något sätt... Jag vet inte. Man vill väl inte se. Det är lite tunnelseende. Det är inte vidvinkelblick. Det här med inkludering... Så det är ju på ett sätt tragiskt. 2015 kom ju de 17 globala målen som sattes av FN. Det tog nästan 2-3 år innan folk visste vad jag pratade om när jag pratade om de 17 globala målen som jag då introducerade på SETT-mässan med skolplattformen 2015. Då undrade alla vad det var för något.

A: Det är lustigt. Det kan man väl ändå säga att det är väl på de flestas läppar idag, Agenda 2030. Det är många företag och organisationer som jobbar med det nu.

T: Absolut. Och det är ju... Vi ska ju vara så tacksamma, men just det här med att det har varit dåligt informerat i varje land utifrån att alla länder skrev på det och accepterade det så tycker jag att den här uppslutningen bakom målen som är för kommande genrationers framtid, den känner jag har varit väldigt dålig.

A: Jag har så mycket frågor och jag har sett så mycket fram emot att träffa dig. Jag har precis läst din bok också, Livet i 180.

T: Ja, jag hörde det. Du sträckläste den i rallytempo hörde jag?

A: Ja, det gjorde jag verkligen. Jag tror att jag läste den på en dag. Jag är så fascinerad och imponerad av allt du har gjort, och jag undrar om folk har fattat vad du har gjort.

T: Ja, det är ju lite så ibland... Jag har kanske inte reflekterat så mycket, för när du har det där inre drivet och du gläds åt det du gör och på det sätt jag har skapat mitt liv så har det gett mig en ny möjlighet. Nya dörrar öppnas och man kan hitta ett intresse på ett nytt ställe och så. Det har ju... Jag navigerar mig fram så i livet på ett sånt sätt att jag har kunnat behålla det här att jobba med mitt eget inre driv i projekten.

A: Om vi börjar med att du beskriver dig själv med egna ord. Vem är du?

T: Då skulle jag säga Ringhals 5, ett Ringhals 5. Det är ett kärnkraftverk. Det skulle jag nog säga som en symbol, därför att jag verkligen är tacksam för var dag i livet. Jag ser till att kunna äta, sova och motionera så att jag ska kunna vara fulladdad i batteriet på maran. Naturligtvis har jag också utmaningar som alla andra, men jag har väl tränat upp mitt mindset till att kunna hantera utmaningar, hitta lugnet i otryggheten och framför allt ta ansvar och bita ihop och bit i. Inte någon gång se mig som ett offer eller tycka synd om mig själv. Det är omständigheter och då måste jag, det är ett starkt ord, men då måste jag välja att ha ett lösningsfokuserat mindset och ett flexibelt mindset som då har hjälp mig.

A: För jag tänker att... Det jag slås av när jag läser din bok är att... Jag har följt dig i medier under åren och så där. Du har ju verkligen vågat gå din egna väg. Du är självständig. Du är stark. Du är positiv. Du måste ju också vara skör och ha din dåliga dagar och känna att livet är skit, eller?

T: Nu låter det helt krasst, men så fort det tanken kommer, och det gör den ju, så har jag utarbetat verktyg. Att direkt ta på mig springskor och gå ut i naturen, titta på saker jag är tacksam för, sätter det i relation till sånt jag har upplevt som har varit mycket värre. Direkt försöker jag att ta bort, eller ta bort... Fokusera på andra grejer så att det inte får fäste i tankesystemet, kan man väl säga. Jag reflekterar. Jag accepterar det som hänt eller känslorna som jag har. Sen tänker jag: ”Kommer det att hjälpa mig att växa eller kommer det få mig att vissna?” När jag direkt efter den här första analyseringen av de här känslorna och tankarna känner att det inte får mig att växa, då måste jag ta fram verktygslådan. Eller måste... Jag väljer att ta fram verktygslådan. Då väljer jag att hitta verktyg som gör att jag hittar det bra eller positiva eller det som ger mig energi och tacksamhet. Det gör ju att jag, väldigt mycket lättare än många andra kanske, byter tillstånd och i det tillståndet driver framåt.

A: Det är en otrolig förmåga. Jag tänker att det måste vara lättare sagt en gjort.

T: Ja, det är en träningssak. Du måste träna på det hela tiden. Det är inget som är en ”quickfix”. Jag har ju varit en nörd med mina kartor och kompasser, och mina checklists och till slut när du har gjort det många gånger så blir det en ny rutin i skallen, hur konstigt det än låter för de som inte tränat det. Nu har jag tränat enormt mycket mental träning. Jag utbildade mig som coach, yogalärare, mental tränare, NLP-coach, och läste KBT.

A: Du har läst jättemycket. Jag såg det. De flesta känner ju till dig som rallykartläsare, och som föreläsare tänker jag också att många känner till dig som. När skulle du säga att du trivs som bäst med livet?

T: Som bäst med livet trivs jag när jah sitter med ett gäng som jag tycker är bra, om det är familj eller vänner eller så, och kan skratta, njuta, ventilera och berätta. Det är nog när jag trivs som mest. Framför allt att jag har naturen nära. För mig är naturen jätteviktig. Det är där jag hittar energi, släpper ut all dålig energi och verkligen tar in energierna runtomkring mig i naturen. Då trivs jag.

A: När du är i rallybilen, hur är Tina då?

T: Då är nog Tina... Jag har fått berättat för mig att jag är väldigt känslokall. Jag är som en robot och har ett tillvägagångssätt, så jag är nog absolut väldigt kort i min kommunikation. Jag diskuterar inte mycket när jag är i rallymodus, för någonstans måste man ha en intränad plan när man börjar ”vele” säger vi på värmländska. Det är när du inte har ett clear mindset, eller när du håller på och funderar och den här lilla rösten i skallen dyker upp och tänker: ”Var det verkligen rätt? Var det verkligen den här vägen?” Det eliminerar jag i de situationerna.

A: För jag tänkte: ”Undra om Tina kommer svara att hon trivs bäst i rallybilen?”

T: Nej, det gör jag nog inte, för rallybilen för mig är något där man ser döden i vitögat. Det är någonstans jag har varit. Det är en sport som har hjälpt mig att transportera mig runt i världen men det är också en sport där man är väldigt nära gränsen på njutomslag. Det innebär att om det går fel så går det väldigt fel och du mister livet. Det är inte lätt att spela med något på det sättet. Hjärnan får inte hitta på en massa hyss och du har ansvar för den andra personen i bilen 100 %. Läser du fel och det sker en olycka och den blir skadad eller omkommer... Det är ett enormt ansvar i de minuterna, timmarna och dagarna som du sitter i rallybil. Det kanske är ett klimax när du verkligen kan hålla ditt sinne och fokus i balans, bara har ett enda mål och kan stänga ut det mesta runtomkring dig. Det är ju det som vi kallar att va i ”flow”.

A: Vi ska prata mer om dina rallyäventyr, men jag tänker att vi backar tillbaka. Du är uppväxten i Säffle. Jag har ju läst i din bok och det är nog många som känner till din barndom, att du var med och en ganska uppslitande skilsmässa. Hur skulle du beskriva dig själv som barn?

T: Jag skulle beskriva mig som Pippi Långstrump, mer eller mindre. Det är den metaforen jag ser mig själv som. Många tycker att det var en tragisk uppväxt, och det här är ju något som har en relation till annat. När jag har varit ute och rest i världen och speciellt efter att jag har varit med och supportat ett barnhem i ett av världens fattigaste länder, då tycker jag att min uppväxt... Även om mamma och pappa inte lever idag så är ju det ”piece of cake”. Vad jag får uppleva... De här ungdomarna blir sålda som sexslavar eller pojkar som blir satta i arbete, nästan som slavar i militären. Det är så fruktansvärt, så även om mamma och pappa skiljde sig så har jag aldrig sett det som så. Utan jag såg det mer positivt. Jag tänkte: ”Wow, jag har ingen som styr över mig. Jag kan vara mer som Pippi Långstrump.” Pappa var ute och jobbade och mamma hade flyttat till stan och träffat en ny kille. Vi fick leva som vi ville själva ville. Vi kunde styra våra dagar, när vi skulle äta och fixa och grejer. Sen var jag rädd och hade ont i magen och naturligtvis var det de vuxna som inte kunde sköta sin kommunikation på ett sånt sätt, men där är ju mycket mer medvetna idag, människor som skiljer sig, mot hur det var då. Då skulle ju allt sopas under mattan och man skulle trycka ner varandra och använda glåpord var att vara elaka mot varandra och såra varandra. Det är ju jag så långt ifrån. Det är inte ens... Det är också det i motorsporten att många frågar vad gör jag när folk hoppar på mig. Jag bara möter det med villkorslös kärlek, för jag orkar inte slösa negativ energi på när människor har ett mindset eller när de beter sig. Då måste jag hitta andra lösningar, och absolut vill jag inte sjunka till deras nivå.

A: Väldigt klokt tänkt. Man önskar att flera kunde tänka så. Då hade nog världen varit lite bättre.

T: Absolut, och jag tror att vi måste få in det här i ett tidigare skede i skolan och därför är ju jag väldigt mycket för mental träning när det just gäller såna saker.

A: Sen kom drömmen ganska tidigt om att du ville bli pilot.

T: Ja, då var jag bara 13 år. Pappa hade varit väldigt intresserad av flygplan, men han hade astma så han kunde aldrig söka till militären. Det gjorde att när mamma och pappa skiljde sig och vi satt på kammaren så var det mycket hans intressen. Vi tittade på jordgloben. Han berättade om flygplan. Där tror jag att han färgade mig. Så köpte han Biggles-böcker om en pilot som gjorde äventyr runt om i världen. Jag tror att det var det som inspirerade mig. Sen bestämde jag mig för att jag ville bli pilot. På den vägen var det, ända tills jag förstod att jag inte kunde vara kvinnlig pilot i Sverige.

A: Hur var det med det? För du åkte ju till USA sen och gick i skola där. Där var det ju tufft för dig som kvinna, förstod jag det som. Vad var det som gjorde att du la det på hyllan sen?

T: Därför att det var inte förrän 1995 som kvinnor kunde bli piloter inom det militära i Sverige. Min familj hade inte råd att köpa en flyglicens. Det kostade tillräckligt mycket när jag var i USA och flög och pappa sa att det bara var en ”Light aircraft license”. Det fanns ju inte möjligheter. Det var enormt dyrt, så jag hade inte möjligheten att göra det privat. SAS var ju mycket tidigare med att ta in kvinnliga piloter, men det var väldiga förordningar där. Jag kommer inte ihåg vilket år SAS tog in kvinnliga piloter, men flygvapnet gjorde det definitivt inte före 1995.

A: Det är ju jättesent. Konstigt.

T: Ja, men vi har ju bara haft 100 år av demokrati från att kvinnor i Sverige fick rösträtt. 

A: Och inte alla kvinnor då heller ska man säga. Man glömmer bort många parter när man säger att alla fick rösta då, det var ju inte förrän... Jag kommer inte ihåg, men det är inte jättelängesen som om man inte fick rösta om man har en intellektuell funktionsnedsättning. Men har du tagit något flyg cert senare i livet?

T: Jag flög en massa. 30 år senare fick jag faktiskt flyga en Jas 39 Gripen på F 17 i Kallinge som plåster på såren, tillsammans med en pilot naturligtvis. Men jag flög... Alla min chaufförer, om det varit Jutte, Colin, Ari, eller Kenneth Eriksson har alltid haft egna flygplan och helikopter. Vi har alltid fått träna och flyga lite.

A: Men du har ju, som du skrev i boken, ”flugit genom livet i bilen”?

T: Ja, det med.

A: Sen kom du in på rally, och det var via Lars-Erik.

T: Ja, kärleken. Kärleken kan försätta berg.

A: Vad var det som lockade med det, förutom att få vara med honom?

T: Nej, men det var nog att jag genom flygningen hade blivit lite mer som en kill-tjej. Jag var ju uppfostrad av pappa och min bror, så jag var nog mycket kill-tjej. Därför var det här med motorsport, att hantera bilar, titta i motorhuven, byta däck, skruvar, lära mig om stötdämpare och fjädrar var inte långt från min flygutbildning, eftersom jag hade hållit på med min flygplan borta i Amerika. Luftballonger, sen hade jag segelflygscertifikat. Tekniken var nog också en del, och framför allt att jag såg motorsporten som ett sätt att komma ut och se världen. 

A: Är det det som har lockat mycket, att komma ut och se världen?

T: Ja, mycket mer än något annat.

A: Varför det? Vad är det som har lockat till det?

T: Jag tror att det är just Biggles-böckerna, och det här med pappa att vi titta på jordgloben. Jag läste i encyklopedier om olika länder och olika kulturen. Jag har alltid varit fascinerad av det, och det tror jag också var mycket från pappa. Illustrerad Vetenskap eller Teknikens Värld, han hade sånna magasin väldigt tidigt. Det fick jag nog med mig därifrån, att bli nyfiken på världen, människor, kulturer, olikheter och djur framför allt. Olika djur som hade utvecklats på olika kontinenter. Det var sånt som han och jag pratade om.

A: Du har ju verkligen varit över hela världen. Det kan inte vara många länder du inte har varit i?

T: Nej, nu är det ju 144 länder bara när jag jobbar med Fia Smart Driving Challenge. Men jag har inte besökt verken Nordpolen eller Sydpolen. Det är väl de enda ställena där jag känner att jag inte har varit. Men alla andra ställen, större, grövre ställen.

A: Att hålla på med motorsport som kvinna och vara flygintresserad... Var det självklart hemifrån att du skulle göra det? Du har ju din bror också, Niklas. Det kan ju lätt bli så att man uppmuntrar pojken att göra det men inte tjejen. 

T: Nej, men pappa tyckte alltid att det skulle vara lika för alla. När han hade sexualkunskap med oss så la han fram kondomer på köksbordet och sa: ”Se nu till att ni njuter av sexlivet, men skydda er så att inte blir med barn eller sätter barn till världen som ni inte har planerat för.” När han handlade kläder så handlade han ju lika, det var träskor till alla, tennisskor till alla,  jeans till alla, långkalsonger till alla. Det jag hade minst av var ju kjolar och klänningar och finskor.

A: Vad tyckte du om det då?

T: Jag var ju med pojkar. Jag spelade hockey. Jag älskade idrott. Jag blev skolmästare av både tjejer och killar totalt, på landsbygden var det ju mycket mindre skillnad. Där fick alla vara i samma klass. De kunde ju inte bara ha tjejer och killar mot varandra utan alla fick spela i fotbollslaget i Eskilsäter eller hockeylaget och sådär. Skillnaden blev aldrig så stor. Visst, vi hade omklädningsrum som var separata, men allt annat gjorde vi ihop och då fick man ju kämpa. Jag var ju den som var starkast i sjätteklassen på hela skolan och bröt arm med alla och så.

A: Jag är så himla nyfiken på rallylivet. Det är jättelångt ifrån mitt liv.

T: Ja, jag kan tänka mig det.

A: Jag har aldrig suttit i en rallybil, aldrig haft det intresset för bilar heller. Det var också så att tidigt så förstod jag ju att jag aldrig skulle kunna ta körkort eftersom jag såg så pass dåligt. Men innan vi ska komma in mer på att prata om rallylivet så ska du få lite dricka och något ätbart. Jag testar något här.

T: Jag vet inte var jag ska känna för att hitta den.

A: Det kommer Ulf med här.

T: Ja, Ulf serverar! Nu hör jag att det skramlar där på bordet.

A: Yes.

T: Vad trevligt. Nu ska du ser här. Då ska vi försöka att öppna den här. Varför går inte den då?

U: Det kanske går bättre om du blundar?

A: Fel håll kanske?

T: Jag tror att den ska... 

A: Du tog ner den mot... Du flyttade den från golvet... Eller från bordet. /skratt/

T: Så, då ska vi se här. Här är glaset. Här är flaskan. Sådär. Det rinner i alla fall inte bredvid. Så, nu!

U: Så får du två skålar här också.

T: Okej. Då har jag den där. Skålarna känner jag här. Två stycken. Jättebra. Ja, det är något som är hårt i den ena. Nej, det vet jag vad det är! Röda ferraribilar!

A: Det måste du ha fått många genom åren.

T: Du, jag har även vart där de gör röda ferraribilar.

A: Ja, det är klart! Var är det?

T: Det var nere i... Toms heter det. Det var en godisfabrik någonstans nerigenom. Jag hade nog med mig fem kilo därifrån.

A: Det är ändå lite fel. Det är inte röda. 

T: Nehej... Det smakar i alla fall som röda.

A: Gör det?

T: Det finns ju svarta också.

A: Ja, men det smakar lakrits, va?

T: Mm. Men de här smakar hallon.

A: Men de är gröna.

T: Ja, nu när du säger det. Det kanske är någon ny variant då?

A: Det är det säkert.

T: Men är det päron då?

A: Ja, det är det. /skratt/

T: Det stämmer nu när du säger det.

A: Det är en variant till där i samma skål.

T: I samma skål? Det är ju en andra skål med kakor typ.

A: Ja. 

T: Ja, där! Den är fyrkantig.

A: Den kan ha gott sönder kanske.

T: Den är lite fyrkantig. Den kan nog ha gått sönder, för det känner jag på kanten.

A: Men du känner att det är en bil också, va?

T: Nej...

A: Känner du att det är något chokladaktig där?

T: Ja, choklad känner jag där men jag har inte tuggat ur den andra än.

A: Det är ju faktiskt också... Om du känner så är det också...

T: Det är som plopp!

A: ...en ferraribil. Har du sett det innan?

T: Nej, den har jag faktiskt aldrig ätit. Men nu, det är ju lite ploppsmak där.

A: Ja, det stämmer. Plopp, ja det var längesen.

T: Men gud, vilken bra kombo!

A: Päron och choklad?

T: Helt ny smak.

A: Sen har du, i den andra skålen sen... Jag tror att där har du en...

T: Ja, det känns som en kaka, som en mini-mandelkubb.

A: Gud, du tar allting superfort!

T: Men jag måste smaka. Ja, det är mandelkubb.

A: Visst åt du en del sånna när du var barn?

T: Jajamen! Det tillsammans med nymjölk, eller mjölk som vi hämtat nere i ladugården. 

A: Vad gott! Ja, det är lite torrt annars. Jag kom på det att du skulle haft mjölk till egentligen.

T: Ja, då är det ju riktigt så som när jag växte upp. Då hade vi mandelkubb och mjölk och så satt vi vid köksbordet när vi kom hem från skolan.

A: Mysigt. 

T: Det var så länge sen jag åt det. Bra val!

A: Ja, tänkte att det där liksom var Tina. På tal om mjölk till mandelkubb så tänker jag på uttrycket ”Spill inte tid på sur mjölk”. Det fick du med dig. Vem var det som sa det?

T: Det är säkert farmor eller mormor. Farmor och mormor var ju två stora förebilder hos mig. De var riktigt duktiga på att motivera, sunt förnuft, ordning och reda och sådär. Och trygghet framför allt. 

A: Är det där det positiva kommer från? Att man inte ska spilla tid på det som är dåligt, liksom sur mjölk?

T: Ja, det tror jag definitivt. Jag blev nog tränad mentalt innan jag förstod vad mental träning var.

A: Juste!

T: Men ordspråk, ja. 

A: Ja, det är många ordspråk i din bok. Jag tänkte faktiskt på det. ”Om du inte gör något så blir det inget.” Mycket såna bra grejer.

T: ”Själv är den bäste dräng.”

A: Vad menas med det då?

T: Oftast när du ber någon om något så har de inte tid eller det ska ske längre fram. Då sa alltid farmor: ”Jag krånglar inte och frågar. Själv är den bäste dräng.”

A: Men du, jag tänker på den här mentala träningen. Hur jobbar du med dig själv? När du går upp på morgonen, har du det tänket med dig på något sätt under dagen?

T: Ja.

A: Hur då?

T: Jag börjar varje dag med att titta mig i spegeln och skratta och säga godmorgon till mig själv. ”Goddag, världens bästa Tina. Idag ska vi ha en bra dag” och ha det där mindsetet jag har när jag tävlar. Fokus på det du har bestämt dig för att göra, det gör jag så fort jag kan. När du är färdig med det så kan du börja att navigera på nya områden.

A: Men om det då händer något under dagen. Jag tänker på nu i morse när jag klev upp och var jättetaggad inför dagen och träffa dig. Jag hade beställt en färdtjänst och så kommer inte den jäkla bilen. Jag tror att det kom efter 40 minuter, när jag hade ringt ett par gånger. Då kände jag hur energin bara glider ur mig liksom. Vad ska man göra då? När man känner att man är på väg mot negativa känslor. 

T: Jag tror att det var lite som det vi pratade om här när jag också missade bussen, eller, missa bussen... Man kunde inte styra över andra människor. Men då det här mindsetet när jag stod där vid busshållplatsen, då tänkte jag ”Okej, det är bara att ligga lugnt” efter att jag hade ringt taxin och de sagt att det skulle ta 25 minuter, det kan ta 30-35 minuter. Då tänkte jag: ”Vad kan jag göra på min lista?” Jag hade ju några samtal som jag skulle ringa. Jag ringde ju dig tio gånger typ. Men sen gjorde jag 2-3 saker som jag skulle göra och sen har jag ju det mesta i molnet så då kunde jag ju ladda ner... Nu pratar du med en som är strukturerad så att jag alltid kan jobba, och har jag inte internet så har jag en bok i väskan. Just nu ligger det en bok som jag köpte för inte så länge sen om verktyg för att jobba med mental träning för att låta sig själv växa. Jag kommer inte ihåg exakt nu. Men då har jag den i handväskan så då vet jag att om jag blir stoppad någonstans eller om jag blir sittandes någonstans eller om jag inte har uppkoppling, strömmen tar slut, då har jag en bok. Det är ju för att jag inte vill slösa bort tid och bara hänga. 

A: Men är det slöseri att bara hänga? Bara sitta rätt uppochner och bara va?

T: Nej, men det kan ju också vara... Då har jag mer planerat att göra det. Jag vill inte göra det mitt i en dag på en buss eller på ett tåg, utan då vill jag vara i skogen. Då kan jag bara vara en hel dag och inte ha några digitala devices med mig överhuvudtaget. Där är jag ju också, men mitt i min dag med allt som är runtomkring med avgaser, människor, energier, strålning och Gud och hans moster. Då kan jag lika gärna vara aktiv.

A: Men det ligger ju mycket i det där att vissa situationer kan man ju inte påverka. När jag satt där och väntade på färdtjänst... Jag kan ringa och kolla om den här på väg, men sen kan jag inte göra så mycket mer.

T: Nej, inte med det där. Då kan jag bara nyttja på saker som jag redan har på min ”To-do-list”. Då har jag alltid något att göra.

A: Vi ska ju in och prata om det här med rally. Jag är så nyfiken. Men först ska vi lyssna på lite musik.

*Ulf spelar en låt*

Siffror, ålder, ja, ja, ja
Säg vem vill du va?
Rynkor, hårfärg, spela boll
Det ser inte jag

Ålder är en lustig grej
Kan göra människan knäpp
Skavankerna som livet gett
ser jag inte med min käpp

Vilken tur du har att du träffade mig
Jag som inte ser nånting av dig
Vilken tur du har, här kan du va trygg
Och jag lovar – i mörkret är du snygg
Ka-dup-dup twee-da-dam

Vem du är, vem du vill va
Det blir som du bestämt
Världen som du lever i 
Är det allvar eller skämt?

Om spegeln provocerar dig
Spegla i min själ
För skönhet sitter inuti
Och du är vacker nu ikväll

Vilken tur du har, ett romantiskt sammanhang
Jag är faktiskt en blind date utav rang
Vilken du har här kan du va trygg
Och jag lovar – i mörkret är du snygg
Ka-dup-dup twee-da-dam
I mörkret är du snygg

T: Tack! Wooo! Kul!

A: Härligt, Ulf. Tack! Jag tycker att alla dina tävlingar och allt som du har gjort genom åren... Du har vunnit VM. Du får hjälpa mig här Tina om jag säger fel. VM, och det var för kvinnor, 1990, 1993, 1994. Och sen har du kört Dakar-rally och blivit tvåa.

T: Yes!

A: Det var den gången ni förmodligen hade vunnit om föraren hade lyssnat på dig, va?

T: Ja, på ett sätt var det faktiskt... De tekniska problemen vi fick när vi ledde kunde vi ju inte rå för. Där förlorade vi... Vi skruvade i bilen i 2,5-3 timmar och då blev det så kort med tid kvar. Men det var ju första gången Giniel de Villiers från Sydafrika ledde rallyt och allt det här. Han var inte så känd och erkänd i motorsportssammanghang. Det är klart att han då överilade. Jag sa att det var bättre om vi la oss bakom, för jag har alltid haft en sån trygghet i mitt navigerande. Jag har åkt väldigt, väldigt lite fel, eller navigerat fel med mina chafförer under alla mina tio Dakar. Så jag har haft en trygghet i mig själv. Jag sa ”Låt honom åka förbi, för det är sån svår navigering här på slutet.” Men det ville inte Giniel, han skulle ju... Ja, där åkte vi bort oss lite.

A: Men att komma två är inte dåligt.

T: Nej.

A: Vad är du mest stolt över när det gäller allt du gjort i din rallykarriär?

T: Det är nog att jag åkte med Nasser Al-Attiyha från Qatar. Inggen trodde på att vi skulle bli världscupssegrare.

A: Vad är det i det som du är stolt över?

T: Det var att i och med att vi vann det här vi fick vi acceptans i Mellanöstern. Det har hjälpt kvinnors framfart inom sporten och inom andra områden och bidragit till att få en acceptens snabbare i den delen av världen.

A: Hur har det sett ut för kvinnor i den delen av världen innan? 

T: Till exempel i Saudiarabien så har de inte fått köra bil. Det kom 2018. I Qatar fick inte kvinnor vara involverad i sporter på samma sätt. Vi såg till att Qatars handbollslag fick kolla till Sverige och spela. Just det här att tjejer fick coachning... Jag var där och coachade tjejerna så att de skulle kunna komma till de olympiska spelen i London i skjutning. 

A: Ja, det är stort. Men Dakar-rallyt... Jag fastnar ju för det när jag läste i boken. Det låter ju skitfarligt och läskigt. Kan du beskriva det?

T: Anna, jag skulle beskriva det som att när du inte känner eller vet och så tar du ett kliv ut i luften. Du har aldrig varit där, och så innan foten har landat, om det nu är 5 meter ner eller bara 30 centimeter... Du blir ju jätteglad när foten tar emot vid 30 centimeter, men tänk dig att du bara handlöst faller framåt och du har noll aning hur långt det är tills det ska ta stopp. Så kan jag känna att jag kan beskriva det för dig som... Just det här att du inte har koll på vad som händer. Vad är detsom  tar emot? Här är det inte något som tar emot. Det kan vara 5 meter bakom en sanddyna eller 20 meter och då flyger bilen ner, precis som du skulle göra med kroppen om du bara klev ut från en kant och inte visste att du var på kanten på ett stup. Då skulle du falla handlöst. Det är nog den största rädslan, det här som då går igenom kroppen. Den får lära sig att hantera att när du åker mot en sanddyna så vet du inte om det är 5, 10, eller 30 meter ner. Då måste du anpassa hastigheten när du åker över sanddynekrönet till vad du tror genom dina sinnen att det ska vara på baksidan.

A: Men hur fungerar det att kartläsa i öknen eftersom man aldrig riktigt vet hur det ser ut?

T: Det är lite som att köra blint. 

A: Då kanske jag skulle klara det bra då.

T: Ja. Men det är ju bara att när vi kommer på toppen av krönet så säger ju hjärnan till oss vad som händer där på ett helt annat sett, men då hoppas man att man har bedömt det rätt innan. När du navigerar i öknen så är det kompassriktningen, precis som du navigerar på sjön. Sen måste du läsa naturen. 

A: Så en vanlig dag på ett Dakar-rallyt... Jag tänker på att som vad man tar på sig för kläder, och sätter sig där och går på toaletten, mat och sova. Kan du beskriva hur det är?

T: Om vi börjar en dag då. Dagen börjar oftast mellan 5 och 7 på morgonen, beroende på vad vi ska göra. Då går vi upp. Vi bor i tält. Du har en bag med kläder. Vi har en om du tänker dig en... Jag vet inte om du hade vinteroverall när du växte upp?

A: Ja.

T: Tänk dig en vinteroverall, så har vi tre-lagers flamsäkra material. Den är ganska tjock fast ändå ganska smidig. Den är mer som en vadderad träningsoverall, fast tjockare, men inte lika tjock som en vinteroverall. Under den så har du långkalsonger och tröja, flamsäkra strumpor och sen så har du som en... Om du har haft en vintermask någon gång som du drar över hår och allt och täcker ansiktet så bara ögonen syns.

A: Ja.

T: En som har vi på oss under hjälmen.

A: Det är mycket.

T: Ja, det är mycket. Sen så har vi, eller jag har ett njurbälte eftersom jag alltid måste kunna säga orden när det hoppas och studsas och vi åker igenom gropar så slås ju ryggraden och alltihop hela tiden och hela kroppen komprimeras. Jag har ett njurbälte för att göra det lite stabilare så att jag inte sjunker ihop så lätt. Sen har jag också, eller vi har, nackskydd. Om du tänker att du sätter på dig över axlarna... Det är som ett ok, det ligger på framsidan och baksidan och så är det som en hög krage som går upp bakom hjälmen. Det sätter man fast i en hjälm. Hjälmen har man över den här skyddshuvan, en flamsäker skyddshuva som vi kallar balaklava. Då tar man på sig hjälmen, och på sidan av hjälmen så finns det små skruvar. Från nackskydden, som stabiliseras över axlarna, så har du säkerhetsbältena på höger och vänster sida som trycker ner det så att det blir ett med din kropp. På sidorna av nackskydden har den som ett spännband som man krokar i hjälmen. När vi när det smäller för oss, när vi krockar med träd eller vi krockar med sanddynor eller vad som helst där ute, då är det så att den här inpackningen, kraften som blir gör att nacken och hela kroppen förlängs. Det går i slowmotion. För att inte få nackskador så ser det till att även om vi har en som ”impact” så kanske nacken skulle bli 15 cm lång säger jag nu bara för att, då ser den till att nacken är stabil och bara kan sträcka sig 2-3 cm och inte mer. Sen har vi läderskor som vi sätter på oss. Hela det här är vår skyddsutrustning. Sen sätter vi oss i en formgjuten stol. Det är alltså en stol som är gjuten efter våra kroppar med en stoppning som gör att det också absorberar vibrationer.

A: Ser det är utprovat med Tinas kropp innan?

T: Ja. Sen har du ett sexpunktsbälte, precis som i en barnstol. Du har bälten som kommer upp från golvet, från sidan och över axlarna och faller samman i en enda knytpunkt på magen. Det är den som vi sätter fast i bilen. När man har gjort det här så har jag ju kartor med mig. Jag har olika hjälpmedel i bilen. Till exempel har jag en digital kompass så att jag kan se kompassriktningen. Jag har också en manuell kompass om den digitala skulle sluta fungera. Jag har en trippmätare, som mäter hur mycket vi kör och hur långt vi kör. Den här mätaren kan jag ställa in allt i och med att du har hjulspinn när du kör upp i sanddyner eller åker fel och sådär, så att du hela tiden kan korrigera dina körda kilometer så att du har koll på långt du har kvar till mål, vart du ska och sådär. Jag har många hjälpmedel i bilden och sen har jag ju skyddsutrustningen på mig själv. Sen har vi roadbook. I den har vi vägbeskrivningar, i vilken riktning vi ska åka hur länge. Då kanske det står när vi startar en sträcka ”Du ska åka kompassriktning 192.” För kompassen utgör då 365 grader, alltså en cirkel. Och utifrån den är det norr, söder, väster, öster. Du får en kompassriktning och du kommer få en distans, hur länge du ska åka. Du kan ju inte åka... Beroende på terrängen vi åker igenom så kan man inte åka helt rakt fram utan man måste ju väja undan för träd eller berg eller för floder eller vad det nu kan vara. Då gör vi bedömningen med ögonen. Vi ser hur naturen ser ut. Utifrån det så kanske vi i två kilometer åker alldeles för mycket åt vänster mot vad kompassriktningen sa. Då vet jag undermedveten i min skalle att jag måste räkna tillbaka det för att om vi ska komma på rätt plats efter 20 kilometer så måste jag också åkta lite åt andra hållet. Så nu kanske jag har åkt i kompassriktning 180 säger vi, fast jag egentligen skulle hållit 90, men för att komma förbi sanddynan så åkte jag 180. Det innebär ju att jag egentligen har åkt 90 grader fel. När jag ser att jag kan komma tillbaka till 90 grader så kanske jag bara åker 30 grader över en kilometer för att jämna ut det jag egentligen åkt för mycket i ena eller andra riktningen. Så det här sitter jag och gör i huvudet hela tiden i 6, 8, 10, 12 timmar utan att stoppa.

A: Det är helt otroligt. Du måste ju vara så på alerten hela tiden.

T: Absolut. Och vi går inte på toaletten för det tar ju tid. Man åker med blöjor på dagen. En del väljer bort det, men då behöver man ha koll på sin kropp, att man verkligen har gått på toaletten och tömt tarmarna innan du sätter dig i bilen. Det är också ett sånt moment som man får bygga in och jobba med sin kropp och få den att jobba i synk med sig själv.

A: Använder du blöja?

T: Absolut.

A: Konstigt att...

T: Sitta i skiten i fyra timmar? Ja, i alla fall om du är lös i magen. Eller, lös i magen är nästan bättre.

/skratt/

T: För då blir det nästan som kiss i blöjan.

A: Ja... Fixar man att ändå hålla den koncentrationen? Uppenbarligen gör man ju det.

T: Ja, annars så är det inte bra. Annars blir det ju jobbigt.

A: Hur långt är ett Dakar-rally då? Hur många dagar kör man?

T: Du kan säga att vi åker ett kvarts varv kring jorden på tre veckor.

A: Så pass länge? Då tänker jag också, som du har berättat i boken... Nu ska vi inte avslöja allt, folk ska ju läsa boken också. 

T: Eller lyssna på den.

A: Ja, definitivt lyssna eftersom det är du som har läst in den med din härliga dialekt. Men jag tänker på de här farorna där ni också har varit med om en del saker. Stoppats mitt i gatan av militärer eller...

T: Ja, det finns mycket i den där boken.

A: Ja, det gör det verkligen. Vilket äventyr. Men sen blev jag så fascinerad eftersom det här är så nytt för mig, att det är över typ 100 personer som ingår i ett team för ett... Vad säger man? En Rallybil?

T: Ja, en rallybil.

A: Det är hur mycket människor som helst.

T: Ja, och ändå så sitter det minst lika många hemma som är ingenjörer på olika platser. 

A: Vad tänker du som har jobbat med team och så... Hur får man till ett riktigt bra team? Det gäller ju verkligen att det funkar.

T: Absolut, det är ju A och O i allting. Du ska synka, säger jag, som ett schweiziskt urverk i en klocka.

A: Hur gör man det?

T: Det är mycket bakom. Det är den mänskliga faktorn, att få alla att dra åt samma håll. Vi har ju sju, åtta, nio olika nationaliteter och alla kommer med sin verklighet. Tre, fyra olika religioner. Åldersspann från 18 till 60 år. Det är ett väldigt komplext urverk där alla kugghjul ska synka med varann. Vi har ju, eller jag införde, att vi skulle anlita coacher så att alla i vårt team har coacher som de kan ventilera med och sen har vi regelbundet... Efter varje tävling så träffas vi och går igenom vad som vad bra och vad som var mindre bra, vad vi behöver jobba med. Vi är ju i en ständig process när det gäller det här. Alla är medvetna om att det är skillnaden som gör skillnad. Vad är det som ska göras som gör att vi vinner över de andra? Det som är mest avgörande är sammanhållningen i teamet, skulle jag säga. När det går dåligt eller börjar blåsa eller det blir misstag som händer, att ingen ältar, inte skyller ifrån sig, inte trycker ner varann utan istället har den här villkorslösa supporten mot varann och hitta lösningen. Det är träning, och det är också det som jag har fått ett rykte av och som gjorde att jag fick vara kvar i motorsporten på det sättet och blev en eftertraktad kartläsare, för jag byggde människor i teamet på ett helt annat sätt än alla andra gjorde.

A: Jag bara tänker utifrån mitt jobb, eftersom jag har jobbat i media länge. Det går ju aldrig att göra ett bra radioprogram om man inte är ett bra team. Janne som sitter därute, jag skulle aldrig klara mig utan Janne. Men det blir väldigt lätt i media att det är fokus på programledaren.

T: Ja, eller föraren och kartläsaren.

A: Ja, det var det jag tänkte på.

T: Eller föraren framför allt. Kartläsaren kanske någon gång... Oftast blir kartläsaren nämnd när den gör något fel. 

A: Så kan man ju inte tänka. Alla är ju viktiga i teamet. 

T: Absolut.

A: Upplever du att det är så i rally ibland, att det är olika status beroende på vilken position du har i teamet?

T: Absolut. Men det tar jag bort med en gång. Alla får samma. Så berättar jag historien när jag min pappa lärde mig att spruta diesel på alla grisar så att de skulle tycka om varann när de bytte boxar. Det är en väldigt bra symbolik och sen har jag vart den där... Kvinnor har, jag generaliserar, men jag känner att vi känner in energier, har en överblick och koll –  de här mjuka värdena. Det har ju gjort att killarna i teamet får förtroende för dig. Det gör också att de lättare följer dig. Jag har haft en fördel att vara en av få kvinnor i ett sånt stort team, med mjuka värden. Jag inkluderar och de får en känsla av att bli sedd, trygghet och förståelse.

A: Du var inne på det här med döden förut. Du lever ju med det i rallybilen. Du har också någonstans accepterat att det kan hända.

T: Det måste du göra, annars kan du inte, eller det säger jag, men utifrån min verklighet så tror jag inte du kan gå all-in på den nivån när du ska vinna VM eller Dakar om du inte har en acceptans mot att du riskerar det enda livet du har.

A: Är det värt då?

T: Det är ju upp till var och en och tycka, men för min del så har värderat att det är värt att ta den risken.

A: Vad är det som du får som gör det värt att ta den risken?

T: Att få följa mitt driv och min passion.

A: Det låter som att du har ett ganska enkelt svar. Du har svaret.

T: I och med att jag miste Lars-Erik i en tragisk olycka och vi alltid pratade om det han och jag när vi började tävla. Det är bättre att få dö när man gör det man älskar. Dör man ut så blir man ett vackert lik. Det kanske låter krasst, men det är sånt man måste prata om när man åker på den nivån.

A: Pratar man mycket om det?

T: Inte mycket, men du måste ha en relation mellan förare och kartläsare. Att man känner att sig trygg i varandra.

A: Har du tänkt på vad du tror händer efter döden?

T: Du jag har varit där och vänt några gånger när det har varit en ”impact” och det bara blivit svart, så jag kan säga att jag... I min värld så är det tack och godnatt. Där har jag inte någon tro överhuvudtaget att det är något liv efter döden.

A: Då är du inte rädd för döden?

T: Nej.

A: Vad är du rädd för då?

T: Min största rädsla är att när jag tar ansvar för en grupp eller ett projekt, att det inte ska lyckas. Det är nog min största rädsla som jag har, att jag inte ska kunna räcka till och vara delaktig och coacha på det sättet så att vi når framgång.

A: Du tävlar inte något nu, va?
 
T: Nej, det gör jag inte.

A: Har du lagt det helt på hyllan?

T: Ja, skulle det bli något skulle det vara för en reunion eller för något högre syfte eller något, men inte tävla för elitnivå igen.

A: Varför det?

T: Därför att när du... Jag är 55 år nu och kroppen som ska klara av 17, 20 g i krascher eller min nacke som redan är sönderdragen och kompressioner i kotor. När du blir äldre så är du ju bräckligare. Du kan inte ha samma muskelmassa och du är inte lika stark. Jag vet ju vad som krävs för att vara steget för när man åker i öknen, som jag sa till dig, och kunna göra en bedömning på en tusendels sekund. Där känner jag att kroppen och hjärnan inte hänger med på samma sätt. 

A: Men sen har du gjort andra grejer också som verkligen är långt ifrån rallyvärlden. Jag tänkte att du vann Rampfeber, och sen var du med i Let's Dance 2011. Med Tobias, som också har varit här och gästat oss här i mörkret. Let's Dance, vad betydde den resan för dig?

T: Let's Dance gjorde nog att jag blev mer aktuell i Sverige, och kom på radarn här i Sverige. Jag har ju tävlat utomlands i så många år, och så i Let's Dance så fick man se andra sidor av Tina. Annars har det bara varit resultaten från motorsporten. Det gav mig absolut en ”connection” med svenska folket.

A: Ditt liv idag, hur ser det ut?

T: Som jag sa så är jag en del av det team som driver Fia Smart Driving Challenge. Jag är stolt över det och vill verkligen... Det är något vi kan göra här och nu, alla bilister. Sen håller jag också på... Jag har satt ihop ett team som driver den här utbildningsplattformen. Jag är med där och coachar lite och har fantastiska människor som jobbar med det, och en styrelse där som driver det. Det håller jag på med. Sen har jag blivit tillfrågat att bli ”executive producer” om min bok ska bli tv-serie. 

A: Juste, det är ju spännande. Vem ska spela dig?

T: De håller på med det. De har tio skådespelare nu.

A: Får du vara med att tycka till där?

T: Nej, där har jag sagt att jag inte har någon kompetens alls. 

A: Men den här lärplattformen... Vad är det som gör att du brinner så mycket för lärande och utbildning?

T: Jag tror att det har att göra med att jag har rest runt i världen och jobbat med människor som har utbildning som vi hade på 1800-talet när man bara läser och utbildar sig från Bibeln. Det är ju inte riktigt relevant i det samhället vi lever i idag. Om det är nu Bibeln eller Koranen eller vad det nu är, så är det ju väldigt svårt att implementera i dagens samhälle och ha ungdomar som ska ha det som kompassriktning när de ska göra val för sitt land och för sin överlevnad. Där har jag väl sett att vi behöver få ett snabbare kunskapsutbyte till många fler och ge dem möjligheter att utbilda sig med annat innehåll. Det är kollaborationsplattform mer än något annat och innehåller... Naturligtvis har du tredjepartsleverantörer till det här, men framför allt ska det vara ett skaparverktyg som gynnar innovation och kreativitet och triggar den här skaparlusten, eller håller kvar skaparlusten som du oftast har på dagis och du kan bygga kor och grisar av kvistar och kottar. Framför allt att den gör belöningar eller att du får uppskattning för dina färdigheter utanför den akademiska kunskapsbasen. Det är ett lite annat synsätt på pedagogik och lärande. Den här ska vara från dagis och framåt. Det finns skolor på olika ställen i världen som använder den, i och med att vi har byggt den på engelska. Vi har haft utbyte mellan barnhem och skolor, prolympiaskolor har haft t.ex. med Island och England, vi har en skola i Uganda som har varit med, I Indien, i Goa.

A: Har du sett var det har gjort? 

T: Ja.

A: Hur ser det ut?

T: Det finaste som hänt var väl att genom det här utbytet och den här pedagogiken så jobbar svenska elever med isländska elever och gjorde sånt fantastiskt jobb att de faktiskt fick en belöning, 200 000 eller vad det var, så att alla eleverna på skolan kunde åka till Island och alla isländska elever var på skolan i Sverige. Det här utbytet fick de bara för att de hade gjort ett sånt fint upplägg på plattformen och visat hur de lärde varandra, och hur de hade tävlingar med varandra i kunskapsutbyte. Det blev värderat och de fick den belöningen. Det är inte illa.

A: Nej, verkligen inte. Jag upplever själv när jag har lärt mig som mest i livet är faktiskt de gånger i livet när jag har varit och bott i andra länder. Jag skulle jättegärna vilja göra det mer. Sen är det ju alltid lite knepigare när man inte ser att bara flytta någonstans. Man måste göra det på ett sätt så att det fungerar. Men det har ju lärt mig otroligt mycket, för det är ju så lätt att vara i sin egen värld och inte få någon annan input. Jag tror inte att det är så bra. Jag vill i alla fall inte ha det så i mitt liv. Sen är det ju tryggt och bra att vara kvar i sin egen bubbla många gånger, men...

T: Men känner man ingenting annat så är ju det också...

A: Absolut, man är olika.

T: Man är ju olika, och det är väl bra att alla är olika. Men just det här att börja på att se utvecklingen som man får själv tillsammans med andra, då får det ett så stort värde i ens liv.

A: Jag kommer aldrig glömma när vi var på Dominikanska republiken för ett par år sedan. Då kom vi till en skola som vi hade byggt upp där. Det var framför allt flyktingar från Haiti som gick på den här skolan. Det var någon eldsjäl som hade jobbat med det och fått in pengar. Så kommer jag dit. Jag pratar ju spanska, så jag kunde prata med barnen. De drog i min käpp och tittade på mig. Jag tror att det... I många av de länderna, jag fick det berättat för mig, så gömmer de ju undan barn och till och med vuxna som är blinda. Så kommer jag där och pratar.

T: Ja, de får ju bara sitta inomhus.

A: Ja, det är ju tyvärr så fortfarande. Det hände något i barnen när de såg mig. Nu kom ju jag från ett annat land och allt det där, men det blev ändå liksom en ”connection” och de ser att man kan vara ute och röra sig ändå.

T: Det är precis det plattformen bygger på, att elever ska lära elever och vara nyfikna på varann. Det är också det, ett utbyte mellan skolor. Sen ska de utforma sitt material efter det, tillsammans. De har ju naturligtvis också digitala läromedel som de kan lära sig av.

A: Då kan jag tänka mig att man känner att man tillhör det här globala.

T: Ja, det blir ju väldigt tydligt då. Då blir det på riktigt. Det sätter sig i generna väldigt tidigt. 

A: Nu är det snart dags att börja avrunda här.

T: Oj! Jag har snart ätit upp alla mina rallybilar.

A: Ja, Gud vad underbart. 

/skratt/

T: Det var så himla gott. Jag har inte ätit såna på så länge!

A: Hur har det varit att sitta här i mörkret då?

T: Nu är det ju så att... Du vet, när vi åker Dakar-rallyt så finns det ju inget ljus i öknen.

A: Det är bara billyktorna?

T: Det är bara billyktorna. Sen har jag ju alltid ficklampa, men den är ju ganska lat, och sen med mygg och grejer och så. Mycket har jag just gjort i mörkret. Inte på samma sätt. Men greja i tältet, gjort saker, gått ut på natten. Det är ju inte helt mörkt.

A: Då är du ändå ganska van?

T: Jag har fått gjort saker... Till exempel när du skruvar med bilen... Bilen har gått sönder och det är natt, då måste du känna saker under motorhuven, inne under panelen. Du får jättemycket jobba med händerna. Du sa: ”Du kände direkt att det var mandelkubb!” eller att jag kände direkt att det var bilar, det tror jag är på grund av att jag har fått lärt mig att känna vilka kablar, vilka skruvar, känna storleken, då ser du inte under instrumentpanelen. På det sättet har jag jobbat, eller som jag sa när man kör blint i sanddyner. Du vet inte vad som är bakom. Du måste föreställa dig i skallen. 

A: Jag tänker att många har föreställningen att man inte kan göra någonting när man är blind. Det är ju så himla roligt. Jag kommer aldrig glömma det... Min sambo är från Kanada och när jag var och hälsade på honom för första gången så skulle han köra mig till flygplatsen när jag skulle hem igen och han hittade inte bilnycklarna. Vi hade inte så lång tid kvar. Han är glömsk, det vet jag nu efter 15 år. Han letade och letade och till slut kände jag ”Nej...”, så jag började känna runt. Jag hittade nycklarna med en gång.

T: Det är ju lite så.

A: Jag tror nu efter alla år som jag varit blind att man ser så mycket mer med fingrarna många gånger. Man behöver inte se för att göra vissa saker när man väl har tränat upp det.

T: Det är lite så att jag går ofta i mörkret. När jag går upp på natten så tänder jag inte ljuset. Egentligen är det är lite skevt, för min pappa gjorde inte det och det var det som kostade honom livet. Han gick upp på natten och var hos en kompis. När han skulle gå tillbaka så trodde väl han att han skulle komma till dörren som var vägg-i-vägg till sängkammaren. Den öppnade sig, och det var dörren till källaren och han ramlade ner för trappan. Det är ju lite... Det lever kvar i mig, det här att det inte ska tändas. Jag går upp och gör saker i mörkret. Jag tänder inte i onödan. Det är som du säger, när man får den där lilla kontakten så är det ganska skönt att göra de sakerna i mörkret. Och när man haft hjärnskakning när man rullat och slagit i huvudet, då får vi oftast ligga i mörkerrum för att hjärnan ska lugna ner sig. Då får du inte ha några intryck. Där har jag också varit någon gång.

A: Ja, Gud... Jag skulle kunna prata hur länge som helst med dig om allt. Det är verkligen ett helt annat liv.

T: Ja, vi har så mycket att prata om! Anna, vi får ta en dag.

A: Ja, jag tror att vi får ta och ses ute i ljuset. Hur har det varit att bli intervjuad i mörkret?

T: Fantastiskt! Jag måste säga att det är bättre faktiskt, för du kan koncentrerar dig. Nu när vi gjorde den här intervjun och man sitter och blundar så ser bilder man i hjärnan istället. När jag har gjort mina svar nu så har jag snabbare kunnat ta fram vad jag känt och tyckt ur skallen och inte varit störd av min omgivning. Jag kan nog rekommendera att det ska göras fler såna här podcasts i mörkret.

A: Ja. /skratt/ Jag hade ju Stina Dabrowski här. Den gamla journalisten som har varit som en guru inom intervjuteknik. Jag undrade vad hon skulle, tycka för hon har alltid sagt att man ska ha ögonkontakt med sina intervjupersoner. Men hon fick ju vika sig där, att det händer något i mörkret som ersätter den här ögonkontakten.

T: Ja, för du känner ju energin på ett annat sätt. Sen tror jag också att om man går in i känslan utifrån rösten så får man ju också en föreställning. 

A: Men du, vi ska avsluta med att du ska få skriva i vår gästbok. Och så ska du få...

T: I mörkret?

A: Ja.

T: Vad trevligt.

A: Vi ska första köra snabb-frågor, alltså antingen eller. Te eller kaffe?

T: Te.

A: Kött eller grönsaker?

T: Grönsaker.

A: Bok eller film?

T: Fff.... Oj! Bok!

A: Tankspridd eller fokuserad?

T: Fokuserad.

A: Hemmakväll eller utekväll?

T: Hemmakväll.

A: Nytt eller gammalt?

T: Nytt.

A: Prata eller lyssna?

T: Prata gör jag ju så mycket.

A: Men du lyssnar också?

T: Ja, jag lyssnar med.

A: Man kan säga både och?

T: Kan man?

A: Ja.

T: Jag tycke du sa antingen eller.

A: Ja, men jag är lite snäll ibland.

T: Tack. Då tar jag gärna båda där.

A: Ljus eller mörker?

T: Jag tycker ju om ljus och solen i Karlstad är ju med i hjärtat hos mig, så jag säger ljus. Men jag har en fantastisk upplevelse nu i mörkret, så en ny erfarenhet som jag kan berika mitt liv med. Jag är tacksam för att du tog hit mig, Anna.

A: Tack snälla.

T: Bra upplägg!

A: Ja, vad härligt. Vi är så glada att du har kunnat komma hit.

T: Ja, och sen att andra kommer hit och gör den här upplevelsen också. Kul! Bra initiativ!

A: Jag tror nästan att eftersom att vi har lite avstånd mellan oss... Du ska få gästboken.

T: Tack. Då möter jag dig vid bordskanten där.

A: Så har du pennan där. Så får du skriva vad du vill.

T: Jag skriver på den sidan som gemet är?

A: Ja, och du får skriva vad du vill.

T: Då skriver jag: ”Endless power from within”

A: Det är ju din signatur.

T: Ja, och så skriver jag alltid Tina och så gör jag liksom en liten skrattgubbe under T:et, och så Thörner.

A: Nu har vi ju inte ens pratat om den andra Tina Turner. Det får du alltid göra, tänker jag. 

T: Ja

/skratt/

A: ”Endless power”

T: Yes, ”from within”.

A: Vad vill du förmedla med det?

T: Jag vill förmedla att man faktiskt har kraften i sig, och det är den kraften man behöver för att hantera livet. Den kraften har man faktiskt oändligt av medan man lever, om man kan fokusera på den.

A: Det har alla, tänker du?

T: Ja, alla är ju olika, men generellt sett utifrån hur kroppen fungerar så alstrar vi ju energier och den energin kan du... Det är det som är kraften i ditt eget batteri. När man kan fokusera på den eller ser till så att man äter och sover oavsett vilka utmaningar man har, för dig till exempel som inte kan se, men kraften alstras ju inom dig. Den kan man använda sig av för att skapa, utifrån sina egna förutsättningar.

A: Tack för att du lyssnat och stort tack till vår samarbetspartner Svensk Skrivtolkning som textar våra avsnitt och gör det möjligt för fler att ta del av I mörkret med. Textade avsnitt hittat man på vår hemsida imorkretmed.se
Vill du vara säker på att inte missa avsnitt av I mörkret med så är vårt tips att prenumerera på oss i din podcastapp. Vi är tillbaka igen om två veckor, då med mig, Anna Bergholtz, tillsammans med Fatmir Seremeti. Vi pratar om våra liv bortom syn. Har du frågor till oss kan du maila på hej@imorkretmed.se I mörkret med har en Facebook-sida och på Instagram hittar på oss under #imorkretmed Ljuddtekniker är som alltid Jan Dahlqvist.