I Mörkret med

Anna: Välkomna till I mörkret med mig Anna Bergholtz.

Fatmir: Och mig Fatmir Seremeti.

*Vinjettmusiken spelas*

A: Fatmir, ibland känner jag bara att sorgen kommer över mig. Det här med att ha förlorat synen. Jag har haft sånna dagar på sistone när jag har känt att det är skit att var blind. Känner du igen det?

F: Ja, absolut. Jag har det då och då. Det kommer väl någon gång på år. Jag känner igen det så väl. Jag tänker väl såhär, att när det kommer, när det drar över en på det sättet och man blir så nedslaget på något sätt i verkligheten att... Ja, men alla hinder att faktiskt inte se som när man är så ledsen känns extra stora, så är det jobbigt helt klart.

A: Vad är det du brukar känna? Är det några specifika grejer som gör att du blir påmind om att det är jobbigt?

F: Exempelvis om jag ska ta mig någonstans och vet att om jag hade haft en bil så skulle jag kunna ta den när jag vill. När färdtjänsten inte funkar exempelvis, så känner man den här frustrationen. ”Fan, jag hade fixat det här så mycket enklare om jag hade sett.”

A: För min del har det varit så nu. Jag bor fortfarande på landet och här är det isgata ute. Det börjar smälta, så det är fläckar av is på sina ställen och så tänker jag att om jag hade sett så hade jag bara gått runt dem. Nu går man ju rätt på dem. Och när jag ska kolla vad jag ska laga för mat, och så öppnar jag lådan... Jag är ganska duktig på att sätta punkskrift på mina konservburkar men nu har jag inte gjort det på ett tag. Då blir jag bara galen.

F: Ja, och helt plötsligt, så blir allt det där som brukar vara så... Visst, det är ett problem, ett hinder, men det är ändå överkomligt. Man tar inte åt sig så mycket. Allt det där som man normalt tar lite med en klackspark. Man är stark och tuff och framåt och glad och sådär. I sorgestunderna känns ju de sakerna så jäkla mycket mer också.

A: Hur vänder man det här då? Vad har du för tips till mig nu när jag har känt såhär?

F: Egentligen tycker jag att man ändå med åren har landat i att det är okej att var lite ledsen. Det är ändå något vi har förlorat. Det är okej att känna den där sorgen. Jag tror inte på att ignorera den, att liksom gömma undan den och trycka bort den utan jag tror mer på att bejaka den. Ta den till dig, känn den, hantera den och förstå att det är därför du är ledsen, men det är okej. Sen gäller det att vidhålla sina rutiner. För mig när jag hamnar i de perioderna... Jag hamnade i en ganska stor downperiod i december där jag inte mådde bra alls och då var det rutinen att träna och ta mig till gymmet som... Visst, jag kanske inte körde det där tokiga 1,5-timmes-passet på löpbandet som jag kanske gör normalt, men jag orkar kanske köra en halvtimme. Då har jag ändå tagit mig till gymmet, kört den här halvtimmen och kan ändå känna mig nöjd och checka av att jag ändå har tagit mig dit och gjort det här.

A: Mår du bättre av det?

F: Absolut, jag mår mycket bättre av det. Jag känner att vare sig jag vill eller inte så händer det saker i kroppen när jag väl kommer igång och rör mig aktivt, fysiskt.

A: Vad var det som hände i december som hände att det triggades igång då?

F: Det var mycket på jobbet. Det var ganska mycket privat, med en flytt också, som gjorde att jag hamnade i en depressionsperiod som var lite jobbigare och lite längre än den brukar vara. Det var mycket som byggde upp den här frustrationen, depressionen som gjorde att jag inte orkade riktigt.

A: Kom sorgen då av att inte se?

F: Absolut. Visste gjorde den det. Det som är viktigt där att skilja på egentligen ,tycker jag, är att det inte är synd om mig utan att bejaka, som jag sa innan.

A: Jag tror att det är klokt. Jag har också blivit bättre på det med åren. Vet du vad jag faktiskt bestämde mig för att göra? Jag la ut ett inlägg om det här på sociala medier och jag fick så mycket respons och så många kommentarer. Allt ifrån människor som har synnedsättning som vet och känner igen sig, men också från andra runtomkring. Det mest fantastiska av allt var att det knackade på dörren här ute på landet. Jag tänkte: ”Martin kommer inte hem nu.” Min sambo. Så jag undrade vem det var. Det var en av grannarna som bor en bit bort. Hon hade läst mitt inlägg på sociala medier och hon sa till mig: ”Jag har lite här till dig. Jag tänkte på vad jag skulle sakna om jag förlorade synen. Det skulle vara att baka bröd.” Hon håller på mycket med att baka bröd. Det kan man ju göra ändå, men det är svårt, och så kommer hon med nybakat bröd till mig.

F: Nej, åh vad fint! 

A: Bullar och marmelad.

F: Vad glad man blir. Oj, oj, oj. Vilken grej! Det är just sånna grejer som kan betyda så mycket mer än folk anar.

A: Verkligen.

F: Jag gjorde ju samma sak som du. Jag gick också ut på sociala medier och berättade, för jag tycker det du gjorde är fantastiskt bra, just att tala om för människor att livet är inte instagram-fint alltid. Livet är inte så top notch och allt är jättebra. Man har perioder i livet, det har alla. Det är viktigt för oss som kanske har lite plattformer och möter mycket folk i sociala medier att berätta att ibland är vi också ledsna, ibland har vi också tunga perioder och det är okej. Det är fullt mänskligt. Det är jättebra. Det är så det ska vara. Det är en del av livet. Men att då få det här, att den här grannen kom till dig med det här, det är så otroligt fint. Det är så mänskligt och vackert på något sätt. Det är svårt att ta in.

A: Ja, det är det verkligen. Jag blev så himla rörd. Så ett stort tack till Ingela här ute i Årsta havsbad, och alla andra som har hört av sig också såklart. Vi har ju lovat att vi skulle summera 2021, det gjorde vi i podden innan jul. Vi skulle titta framåt, vad vi tänker oss inför 2022. Ska vi börja med 2021? Hur var det året för dig, Fatmir?

F: För mig var det ett spännande år på många sätt. Jag började jobba på heltid på Handiscover, tillsammans med mitt eget företagande och sådär. Trots pandemi och allt sånt där så hände det väldigt mycket. Jag fick kanske något mer trygghet såklart. I och med en anställning så får man ju lite mer trygghet än man har om man bara är helt egen. Pandemin har ju verkligen ställt till det för min övriga verksamhet, om man säger så. Det har varit ett spännande år med många människomöten och många fina vänner som ställt upp på många olika sätt. Sen också såklart det här, som du och jag gör.

A: Ja, det är kul.

F: Att ha den här podden ihop känns väldigt roligt också för vi möter ju människor. Vi släpper in människor i en värld som de kanske normalt inte är vana vid, och det känns ju fantastiskt bra. Sen såklart mina sociala medier, Tiktok till exempel, som bara exploderade från ingenstans. Det har varit ett spännande år. För dig då, Anna, hur har 2021 varit egentligen? Vad tar du med dig?

A: För mig har det faktiskt varit ett väldigt bra år. Jag jämför lite med året innan då pandemin kom. Då var jag ganska sjuk i covid-19 först och sen fick jag ett skov i min reumatiska sjukdom. Men 2021 var ett år då jag hade återhämtat mig, och jag blev ju så otroligt hyllad för mitt arbete. Jag fick ju Magdalena Ribbing-stipendiet för mina journalistiska insatser. Sen har jag också börjat bygga upp plattformen Unique Power där vi jobbar med att hjälpa företag och organisationer med inkludering av folk med funktionsnedsättning. Vi blev hyllade genom att hamna som finalist i Diversity Index Award. Jag brukar inte vara den som vinner priser och tänker på att jag ska satsa på att vinna priser. Det är ju fantastisk kul när man får bekräftelse. Men sen ska jag säga att en av de största höjdpunkterna under 2021 var att jag vandrade för första gången. Jag var uppe i fjällen, i Abisko, och gick en vandring på 15 km upp till en stuga där, och kaskadspydde när jag kom fram.

/skratt/

A: Det får man bjuda på. Nej, men det var helt fantastiskt.

F: Det är en ”achievement” som du såklart växer av. Har man klarat en sån grej så känns det ju som att man kan klara vad som helst. Det är lite som mitt maraton. Ingenting är omöjligt.

A: Det var verkligen... Jag brukar inte utmana mig fysiskt som du gör, och jag kanske inte riktigt fattade innan att det är en helt annan miljö att gå i fjällterräng jämfört med 15 km promenadväg som är asfalterad. Vi gick också på spång. Man måste hitta knepen för hur man kan ta sig fram i den terrängen när man inte ser något alls. Sen har jag ju mina ledproblem också. Men det gick jättebra.

F: Det är en fantastisk ”achievement”, att klara av det med ledproblem och allt. Det är otroligt häftigt, så det ska du absolut ta till dig. Men vad tar du med dig till 2022, Anna? Vad tänker du framöver?

A: Jag brukar inte vara en person som sätter nyårslöften och så. Jag brukar tänka att det är ett oskrivet blad och det tycker jag är ganska spännande. Sen några år tidigare så har jag sagt varje gång att jag nästa år ska jag ha färdigt ett bokmanus, för jag skriver ju lite vid sidan av allt annat. Jag har skrivit två barnböcker. Det ska jag säga att i år ska jag inte lova det.

F: Nej.

A: För jag blir så sur på mig själv i slutet av december att jag inte har skrivit färdigt det där manuset. Då är det bättre att det lilla jag skriver är en bonus. Men det är tre saker jag gärna skulle försöka göra lite mer av i år. Det har också varit svårt för att det fortfarande är pandemi och vi är inne i en hög smittspridning nu igen. Jag har alltid dansat tidigare och tagit lektioner i latinamerikansk dans. Det skulle jag vilja göra mer igen och ta tag i. Ta lite lektioner och sådär. Sen började jag ju rida islandshäst. Det började jag med precis innan pandemin, tog lektioner. Det är också en sån sak. Det vill jag också försöka ta upp på något vis under året. Sen faktiskt, att sjunga, Fatmir. Sån typisk blind-grej. Sjunga i kör.

F: Ja, men vad häftigt.

A: Vad säger du, Fatmir? Är det något för dig?

F: Jag vet inte riktigt om att sjunga i kör för mig. Det enda stället jag sjunger på är väl i duschen.

A: Låter bra.

F: Jag är väldigt mindre duktig. Eller duktig... Jag vet inte. Det är väl det enda stället jag kan tänka mig att sjunga på. Så ni lär inte få höra mig sjunga på Tiktok i alla fall. Den saken är klar.

A: Jodå, det tycker jag. Kan du inte göra någon utmaning där?

/skratt/

F: Men vad spännande saker.

A: Du då?

F: Ja, men alltså jag... Jag tänker mer personlig utveckling. I och med den här downperioden jag hade i december så har jag försökt analysera mig själv. Varför blev det sådär? Jag tar med mig några saker till 2022, framför allt tre saker. Nummer ett är att ingenting är så farligt som man faktiskt lurar sig själv till att tro att det är. Ingenting på jobbet, ingenting är så farligt eller dumt eller kört som man själv kanske kan lura sig till att tro. Det mesta löser sig på ett eller annat sätt, och är man någorlunda driven och framåt, som jag är i grunden, så kommer jag lösa vilken situation som än uppstår. Nummer två är att aldrig skjuta upp tuffa samtal, beslut eller saker och ting framför mig utan ta tag i det där och då, för det blir alltid bäst. Det blir alltid enklast.

A: Aha. Men ska man inte tänka efter lite, då?

F: Nej, för att i och med att man tänker efter för mycket så förstorar man upp problemet för sig själv, i sitt eget huvud och då hamnar man i problem nummer ett, just det här att man tror att det är värre än det är. Ta det där och då. Det betyder inte att man agerar i affekt för det, utan man kan ju faktiskt tänka efter samtidigt som man tar det här samtalet eller som man tar det här beslutet eller vad det nu är. Att inte skjuta saker framför mig, det är det andra jag tänker ta med mig. Sen nummer tre: jag måste först och främst våga säga nej till saker, inte tacka ja till allt här i världen.

A: Just det.

F: Inte liksom bara... Var inte rädd. Det här ”fear of missing out”, att om jag säger nej till det här så kommer jag att gå miste om det och det. Nej. Känns det inte rätt så säg nej. Min tid är mer värdefull än så. Jag ska inte lägga ner min tid på saker som jag inte riktigt brinner för eller som jag inte riktigt vill göra eller kanske bara för att vara snäll. Då är det bättre att de hittar någon som är mer lämpad, som har mer energi, mer vilja att göra det, så slipper jag ha dåligt samvete för att jag inte kan ge 100 och så slipper de tänka: ”Vafan håller han på med? Vi trodde ju på honom.”

A: Mycket bra. Det låter väl som tre kloka grejer att ta med sig. Sen har jag en sak jag funderar på, som jag tänker att folk kan hjälpa mig lite med. Det är faktiskt så att i år är det 20 år sedan jag blev blind.

F: Jäklar. Tiden går.

A: Ja, den gör ju det. Och då tänker jag... Det här är ju lite motsägelsefullt med tanke på att vi pratade om i början att jag varit jäkligt deppig de senaste dagarna över att jag inte ser, men jag tänker ändå... 20 år. Det har ändå varit ett nytt slags liv att leva, att se med andra ögon. Jag tänker på hur jag ska göra. Ska jag fira det på något vis? Vad ska jag göra? 20 år som blind. Ska man göra något av det?

F: Det är väl lite coolt, tycker jag. Det är ju som det säger. Visst, vi hamnar ibland i en sorgperiod med det vi saknar, men vi har ju faktiskt också fått väldigt mycket annat som vi kanske aldrig skulle fått annars.

A: Vad tänker du då att vi har fått?

F: Jag hade aldrig hållit på med parasport och åkt till Paralympics och träffat alla otroliga människor. Du och jag hade säkert aldrig träffats. Man vet aldrig. Det är så mycket som man ändå har fått uppleva som är gott, fint och vackert, på grund av vår synnedsättning. Det är absolut värt att fira på sitt sätt. Dessutom, om man kör att man ska fira det, då väljer man att se se det som positivt, istället för att tänka man har haft 20 år av misär eller tråkigt liv eller sådär, för det har du inte.

A: Det är verkligen så. Jag firade det faktiskt när jag jobbade på Morgonpasset i P3, det är typ 100 år sen nu, men då hade jag varit blind i sex år och vi firade i studion där på morgonpasset med tårta och så. När man har den ingången så blir det lite trevligare. Sen kan vi behöva lite fest. Förhoppningsvis är pandemin lugnare snart.

F: Ja, men precis. Fest är alltid bra. Jag tänker att det alltid finns något att fira. Det finns alltid något att lyfta fram och vara stolt och glad över. Vi pratar om det på jobbet ganska ofta att så fort vi gör ett sälj eller lyckas med något så är det bra. ”Korka upp champagnen för fan.” En glädje leder alltid till mer. Det är som en magnet.

*Jingel för annons*

Stort tack till vår samarbetspartner Svensk Skrivtolkning som gör det möjligt för fler att ta del av I mörkret med genom att texta våra avsnitt. Textade avsnitt hittar du på vår hemsida imorkretmed.se

*Jingel som avslutar annons*

A: Vi har fått en fråga här också som vi ska ta som avslut.

F: Spännande.

A: Det är från Emelie Lindeborg och hon undrar såhär: Jag undrar över vad man behöver tänka på när man föreläser och håller en presentation för en synskadad publik. Det känns som att Powerpoint går bort.
Vad säger du, Fatmir?

F: Som föreläsare, och en blind sådan, så använder jag Powerpoint själv. Jag känner att du får absolut använda Powerpoint så länge du bara tänker på att beskriva det som du har framme. Berätta t.ex. att ”Här ser du en bild på mig” eller vad som helst där man i publiken får veta vad man ser. Det finns faktiskt andra föredelar med det också, även för de som ser. Visst, de ser bilden, men om du dessutom beskriver och lägger fokus på precis det du vill på bilden så kommer publiken komma ihåg den bättre än om du inte gör det. Det finns dubbla fördelar.

A: Absolut. Jag ska säga att när jag var ute och föreläste en gång... Jag brukar vara ganska noggrann med att syntolka och beskriva mina bilder, men jag glömde bort det. Det var så otroligt pinsamt för när publiken reste sig och gick därifrån så var det en i publiken som reste sig och gick iväg med en vit käpp, var det någon som berättade för mig. Nu kanske Emelie, som ställde frågan, vet att hon ska ha synskadade i publiken, men man vet ju aldrig. Det kan också vara någon som sitter långt bak i rummet och inte kan se vad som händer där framme. Har du några andra tips? För nu kör vi ju också rätt mycket digitala presentationer och föreläsningar. Vad ska man annars tänka på?

F: Just det här... Jag är inget fan av att visa massa tabeller och text, varken digitalt eller på en powerpoint-presentation i en hörsal, utan jag är mer... Använd gärna bilder och beskriv dem. Om du har tabeller – förkorta dem. Försök göra dem till en bild på något sätt eller något annat beskrivande i tal så att du verbalt talar om resultatet av den här tabellen, det viktiga. Det här är ju föreläsningsteknik 101. Allt det här med jättemycket text och jättemycket tabeller går bort. För det är ingen som tar det till sig, oavsett om man ser det eller inte.

A: Sen tänker jag också att om man kör fysiskt i en lokal, om vi tänker att det är flera olika personer som ska prata, att man är tydlig med att säga vem det är som pratar. Man säger sitt namn om man till exempel sitter i ett möte, framför allt digitalt, för då får man ju inte information på samma sätt. Då måste man ju scrolla runt på skärmen så att man vet vem det är som pratar. Lite sånna där grejer. Man kan tänka sig lite som att man skulle sitta och sända radio, eller podda så att man tänker på att beskriva lite det som händer runtomkring också.

F: Ja, det är jättejättebra tips. Sen kan man kanske, om det finns möjlighet, skicka ut informationen på förhand så att man har möjlighet att läsa på lite. Mötespunkter eller vad det nu är. Då kan man också följa med i mötet på ett bättre sätt.

A: Att man får det digitalt och kan läsa på datorn innan, istället för att få ett papper i handen när man kommer dit.

F: Precis.

A: Ja, men bra fråga från Emelie.

F: Jättebra fråga. Har man fler frågor till oss, så tänk på att jag, Fatmir, svarar på alla möjliga frågor. Jag har lovat det. Det finns inga dumma frågor. Anna har lovat att svara på nästan allt. 

A: Då mailar man oss på hej@imorkretmed.se och både jag, Anna, och Fatmir finns på sociala medier.

F: Precis. Instagram, Facebook, Tiktok, Linkedin. Ni hittar oss precis var som helst. Jag ska försöka jobba på att jaga in Anna på Tiktok framöver, kanske en Tiktok-dans.

A: /skratt/ Om det är så att ni gillar I mörkret med och det vi gör så får ni jättegärna berätta för andra att vi finns och dela länkar till våra avsnitt, för det är inte alltid helt lätt att nå ut i den där poddjungeln. Eller hur, Fatmir?

F: Nej, precis. Vi är såklart tacksamma för all spridning vi kan få. Ju mer spridning, desto mer kan vi göra tillsammans också. Det är bara att dela på.

A: Innan vi avslutar så vill jag bara tacka alla lyssnare som har hört av sig, och som har skrivit till oss på mail, Facebook, sociala medier och sådär. Det är jättekul att höra att ni följer och gillar det vi gör. Tack för att du lyssnat. Som vanligt var Jan Dahlqvist ljudtekniker. I mörkret med är tillbaka om två veckor, och då tar vi oss in i mörkret på Svartklubben och gästas av rallykartläsaren Tina Thörner. Missa inte det!