Anna Bergholtz: Välkomna till I mörkret med mig, Anna Bergholtz.

Fatmir: Och mig, Fatmir Seremeti.

*Vinjettmusiken startar*

Anna: Jaha, nu har jag fixat en kopp kaffe och vet du, Fatmir, jag går här och funderar på en sak!

Fatmir: Vadå?

A: Får se vad du tycker... /skratt/ Jag hade ett möte här tidigare idag, med Unique Power, som jag jobbar med, och då kom en av tjejerna med såhär jättegoda muffins med pepparkakssmak, och det är där liksom en kvar nu och då tänker jag: Ska jag ta den eller ska jag låta Martin få den, min sambo, när han kommer hem. Vad tycker du? /skratt/

F: Jag tänker ju såhär, om de är så satans goda...

A: Ja?

F: Så är det ju bara jobbigt att det bara är en, så det är väl lika bra att du tar den då! /skratt/ Så hade jag tänkt!

A: Han vet inte ens att de finns! /skratt/

F: Nej, exakt! /skratt/

A: Men nu vet han ju, när han lyssnar!

F: Nej, exakt, precis... 

A: Precis... Jag kanske gör det efteråt då. Men jag ska inte smaska här i podden i alla fall, för det där är en sån sak som jag vet att många irriterar sig på, när poddpratare just sitter och käkar, så det ska jag låta bli.

F: /skratt/

A: Jag får göra det sen, helt enkelt, ja. Jaha, hur är läget med dig annars, då?

F: Jo, men det är bra. Jag har varit mycket i Stockholm och frusit häcken av mig. Satan, vad kallt det har varit! Så det är skönt att vara tillbaka nere i Skåneland där det är mycket varmare.

A: Ja, det är ju så roligt, för att jag har ju befunnit mig i Malmö, medan du har varit i Stockholm, och du prickade in typ 20 minusgrader här i Stockholm? /skratt/

F: Ja, häromdagen gick jag ut med Gibson på morgonen och det var -16 och svinkallt och då kände jag såhär: Jag vill inte bo i Stockholm! /skratt/

A: /skratt/ Fast jag kände såhär, när jag var på flygplatsen, Sturup, igår, så var det ju jäkligt blåsigt, och då är det ju typ som -16 ändå, i Malmö.

F: Jo, så är det ju, kanske.

A: Vad tycker Gibson, din ledarhund, om kylan då?

F: Han har inga problem med det, inte alls. Dessutom var det ju snö också, så att han stortrivs. Han var bara: "Yay!" så det var kul. Och du vet, när det blir sådär kallt och lite snö så går ju deras luktsinne igång på ett helt annat sätt, verkar det som. De hittar verkligen andra typer av dofter som de kanske inte hittar annars, det blir jättespännande.

A: Märker du det, alltså?

F: Ja, absolut. Framförallt när jag rastar honom utan sele, då går han ju loss fullständigt liksom.

A: Oj, det där får mig att tänka på när jag hade min förra ledarhund, som var väldigt förtjust i att äta bajs.

Och jag fattade ju inte det när det var fruset, det han käkade på.

F: Ja, just det.

A: Så att jag stoppade ju in min vante, som tur var hade jag vante på mig, och kände bara /skratt/ hur det smälte i handen. 

Jag tänker, de som såg mig då, när jag bara: "Uuuh!" Ja, fy.

F: Det där är ju tyvärr ganska vanligt bland ledarhundsförare. Vi ser ju inte vad de trycker i sig. Det är klart, man blir lite orolig när det är lite såna här saker som pågår med massa idioter som slänger ut farliga saker för hundar, att de kan råka äta upp det och så. Då vill man ju ha ut det ur munnen om de hittar någonting.

A: Ja, det vill man. Det är mycket konstigheter. Köttbitar med glasbitar i och sånt som man har hört om. Usch, fy.

F: Ja, så därför får man ju lite panik. Så man får stå ut med lite bajs ibland, och så!

A: Ja, det är helt okej, man kan slänga den där vanten sen. Det går bra.

F: Exakt. 

A: /skratt/

Men vad gjorde du i Stockholm, då, när jag var i Malmö?

F: Jag jobbade, och sen, ja, jag hängde med lite folk och vänner och lite så. Och jo! Jag spelade goal ball-SM också. I helgen som gick. Så det har varit mycket goal ball här på sistone. Men ja, det var svenska mästerskapen där vi blev tvåa. Jag får gratulera mina vänner i Aktiva Synskadade som blev svenska mästare.

A: Men du sa ju att du skulle lägga av med goal ball?

F: Jaa, i landslaget, ja, absolut. Men inte i klubblaget. Jag tycker fortfarande att goal ball är kul och så. 

A: Jag förstår. Ja, jag var ju i Malmö och var på jobbuppdrag och modererade en konferens på Internationella Funktionsrättsdagen, och sen har jag ju liksom varit hos min mamma, som fullkomligen har skämt bort mig med god mat och hembakta kakor! 

F: Visst är det skönt, att kunna hänga hos mamma ett tag, bara sådär!

A: Ja, och verkligen ladda batterierna. Sen var det lite roligt, när jag kom tillbaks till Stockholm då, med flyget, då landade vi på Bromma, och jag brukar faktiskt välja att åka flyg, det måste jag förklara här nu i dessa miljötider... Att jag har ju valt att åka flyg för att det har varit så mycket strul med tåget ibland. Och att åka med ledarhund, jag tycker det är lite stressigt.

F: Mm.

A: Men, hur som helst så kom jag till Bromma och så beställde jag färdtjänst. I Stockholm ska det ta 20 minuter när man har ledarhund tills att man får bilen, och vi pratade om färdtjänsten tidigare här och vet ju att det är ju väldigt svårt att bilarna kommer i tid... Så jag går in där i terminalen och ska hämta min väska, jag har ju ledsagning då, en person från flygplatsen som hjälper mig. Och så börjar det här väskbandet att rulla och så kommer det två väskor, och sen bara tvärdör bagagebandet! Och jag tänker: "Ja, men det är ju lugnt, för min färdtjänst är ju bombis ändå sen!"

F: Ja.

A: Nej! Färdtjänsten kommer i tid, /skratt/.

F: Nej, vad jobbigt!

A: Och bagagebandet står still. I 25-30 minuter.

F: Jag tänker på det här med att flyga eller åka tåg med ledarhund, till exempel, för jag har fått ganska många frågor om det på TikTok, som exempelvis: Om någon är allergisk, hur löser man det då? Eftersom våra hundar faktiskt får åka tåg precis vad som helst i tågvagnar och får flyga med dig i kabinen.

A: Ja, alltså, jag... Jag bokar ju min flygbiljett, och då gör jag ju det med ledarhund. Då blockas det planet för allergiker, eller om man är så svår allergiker så att man inte kan åka med en hund på planet.

Skulle det vara så att den som har allergi bokar först, så blockas det planet för mig. Och det har faktiskt aldrig hänt att jag inte har kunnat boka för att det har varit någon med allergi som har bokat innan.

F: Du menar alltså att om det är någon som är så pass allergisk, så uppger de det också? Precis som att du uppger att du har en ledarhund.

A: Ja, precis, men du åker ju mycket tåg.

F: Jag åker mycket tåg.

A: Hur funkar det, då? Med ledarhund.

F: Det har aldrig varit några problem, egentligen, när jag bokar en resa så bokar jag med ledarhund också, precis som du gör.

A: Och man har ju rätt också att boka en plats till hunden, då, så att den på tåget får en egen plats, den sitter ju såklart inte i sätet, men... Får ligga på golvet.

F: Nej, precis.

Och det är det som är det med ledarhund, just, att när man pratar allergier exempelvis, jag får många frågor som: "Finns det allergivänlig hund eller allergifri hund?" Och det finns det ju inte. Utan det här allergenet som man egentligen pratar om och som man ibland felaktigt benämner som pälsallergi, är ju faktiskt inte själva pälsen i sig, utan det är salivet i hunden.
Och ju mer hunden rör sig och springer fritt, ju mer är det så att det liksom sprids allergener.
Men en ledarhund sitter ju still. Och det är det som liksom förhindrar att det här allergenet sprider sig jättemycket i luften.

A: Jaha, du, det här med frågor, Fatmir, vi har ju fått in en fråga. Men jag tänkte faktiskt börja med en fråga till dig som jag och min sambo Martin då har diskuterat här hemma.

F: Vad spännande!

A: Den ska du få! /skratt/

Nu ser ju inte du, och kan inte köra bil, men om du hade sett, vad hade du valt att köra för bil?

Fatmir: Oj! Oh, alltså, det finns så många urläckra bilar där ute, och jag, fast jag inte ser så har jag faktiskt ett ganska stort bilintresse.
Och följer ju, hehe, vad ska man säga, utvecklingen ganska mycket.
Alltså, det finns så många riktigt snygga bilar.
Jag fick åka Tesla häromdagen, exempelvis.
Det är otroligt fräcka, häftiga bilar.
Så en sån skulle jag nog gärna kanske haft.

A: /skratt/

F: Eller såklart min drömbil, min absoluta drömbil, en Audi R8. 

Det är en riktig såndär sportbil som jag liksom, man bara hör ljudet på den så drömmer man sig bort. Oh, en sån skulle man ha! Såklart. Men, det finns många fräcka bilar! /skratt/

A: Det var lite roligt, för Martin sa: "Jag tror att Fatmir kanske är en Teslatyp!" /skratt/ 

F: Ja! Det skulle jag faktiskt kunna säga. Ja, men de är ju riktigt fräcka, jag vet inte om du har sett eller känt på en sån eller suttit i en sån någon gång.

A: Nej, faktiskt inte, jag känner ju en som har en Tesla, men det har jag inte.
Inte vad jag vet!

F: Sen går de ju sådär vansinnigt fort - från 0 till 100 går det väldigt, väldigt snabbt. Så det tycker jag också är kul.
Jag är lite av en fartdåre.
Så det är kanske bra att jag inte har något körkort!

A: /skratt/
Det kanske är det. Men tror du att vi kommer att kunna köra bilar, då? Såna här förarlösa bilar. Under vår livstid.

F: Helt säker. Det tror jag absolut. Alltså, bilar som kör, som är förarlösa, finns ju redan. Och det utvecklas hela tiden, och i och med utrullningen av 5G-nät och hela den biten så blir det ju mer och mer liksom, närmare en verklighet att bilar kan vara helt förarlösa. Man testar ju med förarlösa såna här drönare, som kör ut paket, exempelvis, i Tokyo har jag sett, och en del andra städer. Så det kommer absolut att kunna gå. 

Det finns ju ett att hinder, också, på vägen, och det är ju lagstiftningen, som jag har förstått det som. Jag menar, vem tar ansvar ifall det ändå händer någonting, liksom? Tar man då ett körkort, har man ett körkort som man har tagit på vanlig väg, som man alltid, alltså traditionellt körkort, så har man ändå det ansvaret som förare, hur gör man då med en som inte har ett körkort, exempelvis, som ska köra en förarlös bil eller en bil som kör själv?
Det är väl där lagstiftningen "glitchar" lite.

A: Just det, ja.

Precis. Man får se om man kan komma runt det på något vis.

F: Precis. 

A: Och ändra lagen. Ja, det blir spännande att se.

F: Jag tror helt klart att förarlösa bilar kommer att finnas inom, ja, totalt autonoma bilar som kan köra helt själva, kommer att finnas inom en tioårstid. 

A: Kommer du att sätta dig i en sån då, utan att blinka?

F: Jag kan säga att första dagen det blir möjligt för en person som jag, som inte ser, att faktiskt kunna köra en sån bil, så kommer jag att ha en sån bil. Helt enkelt! /skratt/ Den frihet som det liksom skulle innebära för mig att bara kunna ta mig, när jag vill, till träning, utan att behöva vänta på färdtjänsten och ifall de kommer för sent eller för tidigt, alltså, den friheten skulle jag uppskatta enormt mycket.

A: Ja, jag håller helt med, och jag tror att jag skulle bo mer ute på landet, alltså, nu har jag ju gjort det under pandemin, men nackdelen är ju att man är ganska låst härute.

F: Ja, men precis. 

A: Och det är krångligt att ta sig hit och färdtjänsten kommer inte, så att...

F: Blir det dessutom snö och oväder och annat skit så blir det ju ännu jobbigare för oss som inte ser att bo längre ut på landet. 

A: Ja, men det är ju så, att hitta till en buss när det är snö överallt och man inte känner kant och så.

F: Precis. 

A: Men till frågan då, som vi har fått in. Nu minns jag inte namnet, men hon skrev på Instagram, och där undrade hon om någon av oss har barn, och i så fall, hur man gör med fritidsintressen och fritidsaktiviteter för barnen. Och du har ju barn, Fatmir! Det har ju inte jag. Så det här är din fråga.

F: Jo, precis, jag har ju tre barn. Jag har ju genom åren försökt aktivera dem i olika fritidsintressen och framförallt inom idrotten har jag ju verkligen gjort mitt yttersta för att aktivera dem. Och det är väl klart, att det blir ju en utmaning om man ska följa med dem på fotbollsgrupper och fotbollsträningar överallt och så. Det blir ju en utmaning. Man får ju liksom kommunicera mer med andra föräldrar. Jag har ju ändå haft tur som har haft min mor som har körkort och har kunnat hjälpa till väldigt mycket med barnen, när vi ska köra dem till olika aktiviteter. Och mina syskon har också kunnat ställa upp ganska ofta.
Men återigen där, en bil som hade kunnat köra själv hade ju såklart underlättat jättemycket i de här grejerna. Sen har jag också försökt hitta aktiviteter där både jag och barnen kan delta, tillsammans. Som exempelvis med min dotter så var jag ju och tränade judo ganska länge. Så det var ju kul. Fotbollsträningarna, jag menar, ju äldre barnen blir så ju mer kan de fixa själva och sådär. Och det är klart man vill följa med och sådär. Men i slutet av november, en novemberkväll är inte kul att stå som föräldrar - oavsett om man ser eller inte - utomhus och det småregnar och kidsen springer ju runt och är varma och go'a och tycker inte alls att det är jobbigt medan man som förälder står där och liksom bara skakar. Och då är det ju liksom jobbigt när man inte ser och kanske kan ställa sig i skydd någonstans av ett träd eller i ett avbytarbås eller någonstans sådär. Man står ju bara där och ungarna har sprungit in på plan, men man vet själv inte vart man ska ta vägen, liksom! Det gäller att alltid vara lite sådär att man tar för sig och kommunicerar med andra och är lite öppen och så, för det kan bli jättejobbigt annars! 

A: Dina barn börjar ju bli större nu, hur gamla är de?

F: Min äldsta är 17, Benjamin. Sen är Jasmin 15 och Adrian är 13. 

A: Ja.

F: Så de börjar bli större, absolut. De går ju till fritidsaktiviteter själv numera, så.

A: Men hur var det när barnen var babysar? Mu är de ju så pass stora, så nu kommunicerar du med dem och de är verbala. Men när de var små, alltså, hur funkade det?

F: Nej, men då såg jag ju bättre också än vad jag gör nu. Mycket bättre, faktiskt! Så det gick att lösa saker och ting på lite annorlunda sätt, då. Men att köra barnvagn var exempelvis en utmaning. Jag vände ju på barnvagnen och hade den bakom mig och så gick jag med käppen framför, om jag skulle lämna och hämta på förskola. För det var säkrare. För att, ja, se kanter. Jag såg ju precis framför mina fötter, men där var det ju problemet, hur går man smidigast, liksom? Hur löser man saker och ting smidigast?
För att liksom lyckas, ja, göra saker och ting som alla andra, fast på ett annorlunda sätt.
Man får hela tiden hitta sätt, lösa saker och ting på ett annat sätt. 
Men jag är helt övertygad om att föräldrar som inte ser klarar av i stort sett det mesta, fast lite annorlunda.

A: De vänner jag känner som inte ser och som har barn, deras barn blev ju väldigt tidigt väldigt verbala, också, skulle jag säga. Sen har jag ju också barn i min närhet, och de har ju fått lära sig att om man ska visa något för mig har de fått gå fram och lägga leksakerna i min hand, de kan ju inte stå och visa det på håll, utan ta fram det så jag får känna det.

Men det hände roliga saker ibland! Jag skulle hjälpa en av mina bästa kompisars dotter när hon var liten, hon kanske var 3-4 år, och så skulle jag hjälpa henne att gå på toaletten, och hon hade en liten pall vid toan för att hon skulle gå upp på toastolen. Och så var hennes mamma ute i köket och lagade mat, och jag gick in där med henne och pratade med henne: "Toapappret där och så tvättar vi händerna efteråt!" och sen så säger hon bara: "Du, det är lite mörkt.." Då hade jag glömt att tända lampan! /skratt/

F: Ja! /skratt/ Ja, okej.

A: Så det var lite mörkt därinne på toan! Ha!

F: Ja, mina barn har ju ganska tidigt lärt sig: "Men pappa ser inte." De har ju aldrig utnyttjat det, vad jag vet, att jag inte ser, utan mer såhär varit omtänksamma och flyttat på saker och sett till att allting är fritt och sådär, flytta på sina leksaker.
En gång var jag ute på en tävling, en goal ball-tävling utomlands, och så kom jag hem och så var Adrian inte så jättegammal, han var 3-4 år gammal, och precis när jag kommer innanför dörren så tar han tag i min hand och säger: "Pappa! Adrian har fixat så pappa inte trampar på legobitar!" För det hade jag ju liksom gjort, och det gör så satans ont när man trampar på legobitar.
Så jag sa: "Jaha! Men visa, vad har du gjort då, vad har du gjort!" Så tar han tag i min hand och så leder han mig bort till min stora subwoofer, alltså högtalare, och så pekar han liksom, tar mitt finger och pekar in i hålet, det stora hålet i högtalarna, och jag tänker, först blir jag förbannad, men jag säger ingenting, utan tänker, han har ju varit så snäll och tänkt... "Nej, vad har du gjort!" "Jag har lagt alla legobitar där i, så du inte behöver tänka på det mer!" Och då tänkte jag "Oj, vad gullig unge!" och så var det... Ah!! Kanske inte så jätte... Så fick jag vända upp och ner på hela högtalaren för att försöka få ut alla, så sitter han och tittar, och så säger han: "Oj! Vad många!" Så han hade ju löst det på sitt sätt...

A: Ja!

*Jingel för annons*

Stort tack till vår samarbetspartner Svensk Skrivtolkning som gör det möjligt för fler att ta del av I mörkret med genom att texta våra avsnitt. Textade avsnitt hittar du på vår hemsida imorkretmed.se.

*Jingel som avslutar annonsen*

A: Det här är ju det sista avsnittet för I mörkret med innan jul. Hur firar du jul?

F: Jag firar faktiskt inte jul. I min kultur och i min släkt så har vi liksom aldrig firat jul. Däremot så har jag ju varit med julaftnar hos svenska vänner och så, och det är ju en fantastiskt fin tradition, tycker jag. Ett sätt att komma nära varandra, och familjen, har jag upptäckt, för många som firar jul. Däremot har jag ofta upplevt, med vänner och så där, som är ensamma, att det också är en ganska ångestfylld...

A: Ja.

F: Ja, vad säga, tid på året, både jul och nyår och de här traditionerna där ensamheten kanske känns mest. Jag upplever det som ibland att det är alldeles för många som upplever julen som lite ångestladdad.

A: Ja, nej, men jag tror att även om inte de är ensamma så tror jag att det kan vara ångestladdat på olika sätt, för det är också många som har det så att man firar med familjen för att man alltid har gjort det, men det är ganska mycket konflikter i familjen, så det blir en ganska jobbig tid. Det kan vara saker som att det är någon i familjen som dricker för mycket alkohol, så då sitter man och är orolig för det på julafton, att det ska bli lite för mycket snaps och så. 

F: Mm.

A: Så att det där är nog väldigt olika, det är ju inte bara sådär, jag är ju en sån person som älskar julen, men jag är fullt medveten om att jag har det väldigt tryggt och bra, jag har liksom en bra familj, så vi brukar göra det till en sånhär lugn tid där vi bara träffas, umgås och myser. Tittar på film och äter gott och så.
Men så är det inte för alla.
Och jag tänker att, de jag vet i min närhet, alltså både äldre som kanske sitter själva, speciellt nu i pandemitider när vi inte kan ses, att ringa det där extra samtalet, det är så lätt att lyfta på luren och bara kolla läget. Det ska vi alltid göra då och då, men kanske extra nu, för nu är det mycket högtider och många har det ensamt.

F: Men jag tänker på det här med exempelvis pandemin som faktiskt har väckt många människor i dessa funderingar, där man faktiskt inte, ja, har kunnat träffa nära och kära och kanske har känt sig utanför eller känt sig lite ensam.
Och då tänker jag ju på de som i alla år har haft det så.

A: Ja.

F: Som har levt så, liksom, år efter år, och känt den här ångesten krypa på, där, liksom, jobbet är stängt, man har inte arbetskamraterna på samma sätt, man har inte det där med gemenskapen, och så ska man liksom hem och man vet om att ja, arbetskamrater eller andra, går hem och firar med sina familjer, men själv kommer man att sitta ensam.
Där är det precis som du säger så mycket att göra, ja, bara att ringa det här samtalet och lyfta luren, eller kanske till och med tänka sig att ja, vad spelar en person till för roll, om vi ändå ska vara en 7, 8, 10 pers hemma, så bjud in! Bjud in varandra!

A: Ja, precis.

F: Till... Ja, men tänk att man kanske gör en hel jul för någon. Hela året kan få en helt annan betydelse för den här personen, som jämt har behövt vara ensam. Och kanske ska man också våga fråga två gånger, för att man är ju så van vid att alltid vara själv och ensam och känna sådär, nej, tack, men nej tack! Men säg då: "Är du säker! Du får jättegärna följa med och fira med oss och hänga med oss!" och var lite sådär, vissa att du faktiskt bryr dig.
Jag tror att just det där med medmänsklighet är verkligen någonting som många människor vill lyfta fram under jul och visa, liksom, att man bryr sig om varandra och andra människor. Och det är ett väldigt bra sätt att göra det på.

A: Ja, men det är det. Och verkligen också, det här, som du lyfter med pandemin nu, att det kan man ta med sig, att om man tycker själv att det har varit ensamt, att man har suttit hemma ensam och jobbat och så, så där är det liksom för många jämt. 

F: Mm.

A: Det är bra att ha med sig och lyfta luren eller bjuda in någon till julfirandet eller hur man nu firar.

F: Exakt.

A: Men vad gör du, då, eftersom du inte firar jul? Hur ser de här juldagarna, julafton och så, för dig?

F: Alltså, egentligen skiljer det sig inte så jättemycket. Jag vill ju gärna umgås med barnen, ja, och de är lediga och jag är ledig, så man vill ju ändå kunna, ja, ge varandra den tiden, till och med dra ner på allt möjligt, sociala medier och allting och bara få vara, landa och kramas om och umgås.
Vi umgås med varandra, helt enkelt, och tar hand om varandra. Och sen är det ju faktiskt kul ändå att sitta och kolla på Kalle Anka och allt det andra och man vet vad som ska hända klockan tre liksom, så det gör vi ju ändå på ett sätt. 
Men kanske inte riktigt... Det har inte samma betydelse, kanske, som för andra. Själv, hur ser dina jultraditioner ut? Eller era?

A: Nu firar ju jag och Martin då jul, och mamma brukar vara med. Men i år, i och med pandemin då, så blir det inte att hon åker upp med tåget. Fullt förståeligt. Jag har precis varit nere där och har haft tid med henne. Så att det blir Martin och jag. Och hans familj bor ju i Kanada, så att för vår del är det mycket det där att man pratar med folk! Han har sin syster i Tyskland, och har släkten i Tjeckien och sen är vi på egen hand, och gör de här vanliga grejerna: Äter gott och Kalle är väl på i bakgrunden, men det är inte så nödvändigt längre! 

F: Nej, precis!

A: Så det är en tid för återhämtning och att vara med nära och kära. Sen tror jag att vi kommer träffa lite kompisar och spela sällskapsspel. Det tycker vi är kul!

F: Ja, det är klart, det där med sällskapsspel är också något vi faktiskt gör, eller i alla fall försöker göra. Sen tänker jag också, i de här tiderna, det är en utmärkt stund för reflektion...

A: Ja, vad tänker du där, då?

F: Ja, men av det gångna året och sådär. Man har ju... Det är inte mycket som händer... Du kan inte jobba. Det är knappt någon som jobbar, förutom sjukvården och alla de här vanliga, ja, samhällsbärande yrkena. Men annars, så... Det är en tid där du faktiskt inte kan göra så mycket. Och då blir det ju tid där du tvingas att reflektera över din vardag, över det gångna året, ja, vad har jag gjort, vad har jag kvar att göra? Hur ser det ut, liksom, vad har jag för mål för nästa år? Och mycket sånt gör jag också.

A: Ja, men jättebra.

Men du, kan vi inte göra så, för det här är ju då 2021:s sista avsnitt. Kan inte du på ditt håll och jag på mitt håll reflektera över det gångna året, så när vi är tillbaks igen i januari så kan vi väl summera lite och hur vi tänker framåt?

F: Jo, men självklart! Det är ju alltid kul!

A: Och så skickar vi med det till de som lyssnar med, att göra likadant!

Och även såklart igen, om man har frågor till oss så kan man skicka in dem till hej@imorkretmed.se, och vi finns ju som vanligt på Instagram, Linkedin och ja, övriga sociala medier. 

F: Och även om jag inte firar jul så vill jag också passa på att önska alla våra lyssnare en riktigt fin jul, tillsammans med nära och kära och vänner och allt, och även nyår, såklart! Och hoppas på ett mycket bättre och friare 2022, och att den här förbaskade pandemin ger med sig snart.

*Stilla Natt spelas*

A: Tack för att du har lyssnat! I mörkret med gör ett kort juluppehåll. Vi är tillbaks den 12 januari och då blir det läskigt i mörkret tillsammans med skräckförfattaren Mats Strandberg. Gillar du I mörkret med är den bästa julklappen du kan ge oss att du berättar för andra att vi finns, och dela gärna länkar till våra avsnitt på sociala medier. Och betygsätt oss gärna i din podcastapp. I mörkret med har en Facebook-sida, följ oss gärna där, och på Instagram hittar du oss under hashtagg I mörkret med. Ljudtekniker, som för alltid för I mörkret med, är Jan Dahlqvist. Tack, Janne, för att du finns!
Utan dig, inget I mörkret med. 
Med detta vill vi önska alla er en god jul, glada helger och ett gott nytt år!

*Stilla Natt avslutas*