Anna Bergholtz: Det här är I mörkret med, Sveriges och troligen världens första podcast som spelas in i totalt mörker.

*Knackar på dörren*

Ulf Nordquist: Ja, Janne, då kör vi!

Jan Dahlqvist: Yes! Nu är det dags igen!

Ulf: Oj, oj, oj, oj!

Katarina Wennstam: Hej!

U: Hej! Ulf heter jag. Stig på!

*Vinjettmusiken börjar*

Anna: Hej, kära lyssnare! Anna Bergholtz här, och vi är åter tillbaks på den mörklagda restaurangen Svartklubben i Stockholm. Och i det här avsnittet gästas vi av en författare som just kommit ut med nya boken Djävulens advokat. I över 20 års tid har hon påverkat både samhällsdebatten och lagstiftningen i Sverige genom att ständigt lyfta frågor om sexuella rättigheter och våld mot kvinnor. Men, varför gör hon det, och hur kommer det sig att hon också gärna söker sig till just mörkret och känner sig som en vampyr ibland? I det här avsnittet möter du även Svartklubbens ägare Ulf Nordquist som bjuder på livemusik. Det här är I mörkret med Katarina Wennstam.

Ulf: Och börjar ju själva mörka avdelningen. Och det är enklast om du hänger på mig på något sätt. Sådär blir jättebra.

Och så sitter Anna här vid ett bord och väntar på dig.

Katarina Wennstam: Så spännande!

U: Ja!

Det kommer inga trappsteg eller så, så att du vet.

Katarina: Bra att veta.

U: Men det kommer en högersväng där.

K: Ja, precis! Jag kom precis på att jag har gjort en grej, jag var långt nere i Falu gruva förra sommaren, och då mitt under allihopa, så släcker de ljuset, för så blev det vissa som var långt nere i Falu gruva, att det släcktes, att elden slocknade. Och det var ju en otroligt stark obehaglig känsla, eftersom man ju då också var rätt långt ner under jorden.

U: Jag har varit med om något liknande i Kiruna.

K: I gruvan där.

U: Ja, i gruvan där. Då ska vi se, där har du en stol du har krockat med.

K: Jag hör stolen.

Anna: Hej, Katarina!

K: Hej!

U: Vet du vad, Katarina, den står väldigt långt ut från bordet, så vi gör sådär istället, så tar jag fram min hand så du ska känna stolen. Slå dig ner på stolen! Jag lämnar er nu.

A: Jag tänkte bara fråga, pratar ni om nersläckta gruvor nu eller?

K: Ja, jag fick frågan om jag har upplevt det här mörkret förut. Jag var i Falu gruva förra året, förra sommaren, och när vi hade kommit som djupast ner, det var ju liksom en guidad visning där nere, då släckte de ljuset helt och hållet, för att man skulle få en känsla av hur det faktiskt var för de som jobbade i gruvan, om liksom elden slocknade.
Det finns ju såna som inte hittade ut, som dog nere i gruvan. Då var man ju dessutom långt ner under jorden, det var ju ett par hundra meter, med massivt faluberg över sig, och det var obehagligare på ett annat sätt än vad det här. För nu är vi ju mitt på Söder. 

A: Ja, för nu har du ju fönstret bakom dig, och jag tror till och med att du kan höra, det är någon, hör du?

K: En fläkt, va?

A: En sopbil. 

Men släckte de utan att säga till?

K: Ja, i fem sekunder.

A: Och hur reagerade folk då?

K: Ja, jag kommer ihåg att man hörde ett litet kvidande från någon i samlingen, och sen, eftersom det var mitt under en guidad tur och vi liksom hade pratat ganska mycket om mörkret som var där nere, så förstod man att det inte var "by accident" utan att hon bara tryckte på knappen och släckte. Det är som att kroppen också reagerar väldigt instinktivt, i någon slags panik under de där sekunderna, för man hinner ju tänka: "Ja men visst, hon gör det med vilje, men tänk om vi skulle vara här nere och allt bara slocknade? Hur utelämnad är man då?"

A: Ja, men hann du få någon panikkänsla?

K: Ja, kanske lite puls. Jag är fruktansvärt rädd för trånga utrymmen, då har jag ändå...

*Sopbilen slamrar*

K: Ja, precis, du hade helt rätt, du hörde sopbilen. Och det gjorde alla nu!

A: Det kan ingen gå miste om.

K: Nej, men jag har simmat i grottor i Mexiko, cenotes.

A: Oj!

K: Lite konstigt med tanke på att jag är jätterädd för...

A: Verkligen, var det efter det som du blev rädd eller?

K: Nej, utan det var ju också jättehäftigt. Då hade vi också belysning med oss, vi hade pannlampor som vi simmade med, men det var ju tillfällen, för vi simmade in och genom håligheter, och det var stalaktiter i taket, så tittade man neråt och så var det bara, det liksom fortsatte i mörkret, för de är ju vattenfyllda, de här grottorna. Men det var så vackert så det nästan inte gick att vara rädd.
Men det är väl någonting det där, med att det finns något över en, så att man är djupt, djupt under jord. 

A: Jag var uppe i Abisko i somras och vandrade. Vår fjällguide är ju en sånhär äventyrsmänniska. Han skulle iväg och krypa i grottor, det var i och för sig inte simma, men ändå. 

K: Åhh! Nej, det är... Just tanken på att det är så mörkt som vi har det nu, och att det samtidigt skulle vara såhär, att var man än sätter händerna så skulle man känna bergvägg, då skulle jag nog bara såhär primalskrika rakt ut, för då skulle det vara en sån levande-begravd-känsla.

A: Ja, och jag som har varit blind ganska länge skulle inte göra det heller, för jag är inte van vid det.

K: Är du född blind eller har du blivit blind? 

A: Jag har blivit blind. Jag var 24 när jag blev blind, och jag är - jag måste tänka efter! - nu är jag 43.

K: Ja, jag är 48. 

A: Ja, men du, superkul att ha dig här!

K: Ja, jag är jätteglad att vara här, otroligt spännande!

A: Jag har ju mejlat flera gånger tidigare.

K: Ja, jag är ju hopplös, jag skriver ju hela tiden, men nu vill jag verkligen ta mig tid till det här.

A: Ja, det gjorde mig superglad, verkligen.

K: Ja, vad roligt! 

A: Jag tänkte att vi ska börja med att du får presentera dig själv med dina egna ord.

K: Ja, jag heter Katarina Wennstam och jag är författare och brukar också kalla mig för opinionsbildare eller debattör eftersom jag är ganska arg och stridbar och ute i debatten hela tiden. Från början är jag journalist. Jag jobbade som journalist på Sveriges Television i drygt tio år, och i år är det 14 år sen jag slutade där. Jag sade upp mig när jag hade skrivit två böcker. Mina första två böcker handlar ju om våldtäkt, om sexuella övergrepp och också rättsväsendets syn på sexualbrottsoffer och synen på vem som är en typisk gärningsman och sådär. Och sen så började jag känna: "Nej, men det är skrivande jag vill göra på heltid." Och då valde jag att säga upp mig.
Sen dess har jag levt bara på skrivandet och i viss mån föreläsningar och sådär.
Så jag har sen dess skrivit ytterligare... Jag tror jag är uppe i 17 eller 18 böcker. Jag håller precis på att bli klar med min elfte spänningsroman, som kommer nu i höst och som heter Djävulens advokat.

A: Mm, i den här Justitia-serien?

K: Ja, precis.

A: Ja, för de som lyssnar så kan jag ju säga, det är kriminalkommisarie Charlotta Lugn och Shirin Nouri, heter hon nu va? Hon har bytt tillbaks nu va?

K: Ja, precis, hon bytte tillbaka till det. Hon är ju separerad nu, sedan några böcker. Och i den här boken så får vi också stifta mer bekantskap med en person som från början var i, mina tidigare böcker, en ganska argsint reporter som heter Jane Wester och som jobbar på SVT och som jag brukar tänka som att hon - /skratt/ - skulle vara jag om jag hade varit kvar. Om jag hade blivit såhär bitter och sur och hade fortsatt på SVT.

A: Ja, det är så!

K: Och hade tyckt att alla unga förmågor bara kan allt och all jävla teknik och du vet, sådär. Så hon är ganska bitsk och samtidigt jätte... Hon är skarp och så. Men hon är inte helt lycklig. Och hon har en större roll i den här boken. För det blir ofta så med mina böcker, för jag har ju skapat mig ett universum kring den här Justitia-serien, som består av, framförallt skulle jag säga, kvinnor som jobbar inom rättsväsendet som åklagare eller poliser eller som kriminalreportrar eller som målsägandebiträde, som Shirin, och sådär.
Så är det lite grann att, beroende på boken, så blir det nästan såhär att: "Här passar det bättre att en journalist har huvudrollen." eller: "Här är det Shirin, målsägandebiträdet, som ska vara i fokus." För Shirin var ju från början egentligen en biroll, hon dök upp i Alfahannen som försvarsadvokat åt en tjej som hade attackerat sin våldtäktsman i självförsvar. Ja, och så blev jag jättekär medan jag skrev och kände såhär: "Men Gud! Henne kan jag ju inte bara släppa taget om." 

A: Varför blev du så kär i henne just, då?

K: Hon är, Shirin Nouri är döpt efter min dotter. Mina barn är halviranier. Och hon är heliranier men född i Sverige av invandrade föräldrar. Jag tror att, det där är ju någonting som jag har stött på mycket, både privat och professionellt, att det finns väldigt många kvinnor inom rättsväsendet som har rötter i andra kulturer. De är så otroligt framåt och liksom driftiga och pålästa och liksom, de är nästa generations queens på något sätt. Så att hon är lite grann en hyllning till dem. Sen tycker jag också att det är spännande att beskriva det här med att vara väldigt, väldigt svensk i sina landsmäns ögon, som hon är, men att inte alls vara svensk i svenskars ögon. Utan att det är att man står med en fot i två kulturer, som, nu är mina barn halviranier, men de har ju förstås en persisk identitet också. Och sen så gillar jag henne för att, hon är målsägandebiträde, och bara det kände jag, när jag började skriva om det, att det finns hur mycket deckare som helst som handlar om kriminalkommisarier eller kriminaltekniker eller journalister eller utredare och sådär. Men målsägandebiträdet, som har en väldigt viktig roll under rättegång, nämligen att företräda den utsatta personen, målsägandens, intressen, och enbart det, är faktiskt någonting som folk kanske ibland inte ens känner till, att de existerar. Och de har ju, målsäganden har ju i Sverige funnits de senaste 25 åren, ungefär, som man började jobba med det, för just kvinnor som utsatts för våld i nära relation eller är offer för sexualbrott, för att man såg att de behöver extra stöd, helt enkelt. Och vissa tror ju kanske också, felaktigt, att åklagaren företräder offret, men åklagaren företräder staten i form av att det här brottet...

*Ljud av glas som åker ner i en sopbil*

K: Det är varenda bar här omkring som får sina glas tömda... 

A: Ja, herregud, det har druckits en del här. /skratt/ 

K: /skratt/

Nej, men så att åklagaren är någon som företräder staten och vad lagen säger är brottsligt, men ett målsägandebiträde är, så att säga, den utsatta personens egen advokat, som kan lyfta fram saker som handlar om hur man mår eller vad man har tagit för skada eller ser att man får ett skadestånd och sådär.
Så det finns också den förklaringen till varför Shirin har fått en så stor roll. Jag vill verkligen att folk ska förstå att det här är något man har rätt till, dessutom gratis. Det är staten som står för kostnaden för målsägandebiträdet. 

A: Ja, jätteviktigt och jätteviktigt att skicka ut så att folk vet det.
Vi ska ju prata mycket mer om det här. Men jag tänkte bara såhär fråga, något jag brukar fråga gäster i början, när trivs du som fisken i vattnet?

K: Jag satt precis och tänkte: "Gud vad skönt det här är!" Jag är ju jätteförtjust i mörker. Det kan ju låta liksom lite förmätet, om man inte är blind, för jag kan ju välja mörkret, men jag är ju en person som har, sen många år tillbaka, problem med kronisk migrän. Så att jag söker mig väldigt ofta till mörkret. Jag är en sånhär som nästan kan tejpa gardiner runt fönstren för att det verkligen ska bli riktigt mörkt.
Jag sover alltid med sovmask som håller tätt runt ögonen och sådär.
Så jag tycker det här är jätteskönt. Det är väldigt vilsamt med mörker.
Även om jag förstår att det är någonting - jag får ju gå ut i solskenet sen - så det är liksom, det är ... Just nu är det liksom en lyxtillvaro.

Jag trivs nog också som bäst om jag sitter framför datorn och är inne i det som brukar beskrivas som kreativt flow, när storyn jag jobbar på tar över, man har kommit så djupt in i berättelsen och är så med sina karaktärer så att det faktiskt är, jag skulle inte säga att berättelsen skriver sig själv, för det gör den ju inte, för det pågår ju uppe i hjärnan, men att det ändå är, det är ett flöde där jag inte riktigt kan beskriva varför det bara kommer.
Det bara, liksom såhär, så blir den scenen så, för nu gör de såhär. Jaha, vad spännande! Och så sitter man bara och skriver. Det blev en bra lösning. Sådär.

Så att det här kreativa flowet är ju, det är ju någonting som man alltid eftersträvar, och det tycker jag, att några gånger för varje bok så får man liksom uppleva det, när man är inne i det, att det liksom bara är, nästan en förhöjd upplevelse av att vara ett med sin, liksom, kreativa process.
Och det finns någonting som händer mellan hjärna och fingrar och dator som är helt sömlöst, om du förstår vad jag menar. Det finns liksom ingen ansträngning.
Sen kan det finnas en ansträngning när man efter två timmar bara såhär, "aj, aj, börjar få ont i axeln!" för jag har suttit och bara knattrat såhär, och skrivit jättesnabbt, och man märker inte att man sitter i en ergonomiskt dålig position och sådär.

A: Jag måste ändå fråga, för du sa här att du har kronisk migrän.

K: Mm.

A: Har du alltså huvudvärk nu också, eller?

K: Ja, idag har jag lite huvudvärk. När min migrän har varit som sämst då kan jag ha kanske 15 dagar på en månad.
Men det finns idag fantastiska mediciner. Jag tar sprutor en gång i månaden som förebygger och fråga mig inte exakt hur det går till, men det är någon form av antikroppar som byggs upp. Det fungerar jätte-jättebra.
Min migrän är väldigt hormonell och följer min menscykel, så därför är jag i perioder, oavsett om jag äter min medicin eller inte, så har jag ändå liksom migrändagar. Men det är jättestor skillnad.

A: Men hur funkar det med skrivandet då?

K: Det funkar inte så bra. Det finns ju migränmediciner också som man kan ta akut, det blir lite soppa i skallen, något slags gröt, lite trögflytande.
Jag har hittat något slags sätt att, nej, men okej, det här kanske inte är den dagen då som jag sitter och skriver. Då ställer jag mig och kokar sylt eller något sånt där.

A: Ja, det låter klokt.

K: Men jag tänker också att i de där dagarna när jag inte kan göra någonting så kanske det ändå är så att hjärnan arbetar. En jättestor del av jobbet består ju av att bara tänka.

A: Jag känner igen mig jättemycket i det du berättar nu, för jag har själv haft migrän, peppar, peppar *knackar i bordet*, jag gick på kinesisk akupunktur och det har hjälpt mig.

K: Ja, jag har testat men det hjälpte inte mig tyvärr, men jag har hört att det ska vara fantastiskt.

A: Men sen har jag ju en reumatisk sjukdom, det är därför jag har blivit blind, och det gör att jag vissa dagar måste lägga mig i sängen. Jag har också lärt mig med åren att, ja, det är inget läge att sätta sig och jobba idag. Jag skriver också, jag har inte alls skrivit så mycket som du, men två barnböcker och så, men jag pressar inte mig själv längre.

A: Men har du kronisk smärta också då, av reumatismen?

A: Nej, alltså, jag tycker det är så svårt att säga om jag har det. Det är mer kanske att jag vissa dagar är stel och ibland har jag väldigt ont. Och jag har väldigt mycket ont i nacke och så nu för tiden, och då mår jag illa.

K: Ja.

A: Men, det är ju ändå någonting som händer när jag ligger och vilar, det är oftast då jag får mycket idéer och löser problem, vad det nu än kan vara, i jobbet eller så, så jag tror verkligen att det händer något.

K: Jag tror också det. Ibland behöver ju kroppen mer vila, kanske också mer än vad vi moderna 2000-talsmänniskor som bara springer mellan alla grejer får, så jag tror ju mycket på att liksom den här hjärnvilan är väldigt bra. Jag brukar ibland tänka, du vet Bram Stoker som skrev Dracula, för över 100 år sedan, ibland tänker jag att han måste ha varit migränmänniska, för om du tänker dig en typisk vampyr, så är det ju någon som söker sig till sånt här mörker, som rycker till när man får solsken i ögonen och bara skriker rakt ut, och som liksom är lite såhär håglös och blek och har ont, och då kan jag tänka: "Ja, det kanske inte är vampyrer, det kanske bara är vi människor med migrän som är de här." Jag känner mig som en vampyr ibland när jag har riktiga skov av migrän.
Då beter jag mig lite grann som en vampyr, förutom att jag inte biter mina barn i halsen.
Men i övrigt är det ganska likt.

A: Vi får hoppas att du mår bättre efter att ha varit här!

K: Jag tycker det här är jättevilsamt. Jag har inrett min lägenhet, jag jobbar hemifrån, folk söker sig ofta till "åh, det är så ljust i den här lägenheten, det är fantastiskt!" Den här lägenheten som jag bor i, var tydligen svår att sälja för att balkongen ligger i norrläge. 

A: Ja, just det.

K: Men det är det bästa! Dessutom är det, om sommaren är olidligt varm så kan jag faktiskt vara i min lägenhet. Mina grannar kan ju knappt vara i lägenheten om den ligger i söderläge, för att det blir så varmt.
Men sen har jag också ett hörn i mitt rum som verkligen är sådär att där kan inte några solstrålar och ljus komma åt.
Det blir inte kompakt mörker, men just det där att det blir lite skumt.
Det blir väldigt lugnt för mitt huvud.
Jag vet, som jag känner mig just idag, så kommer jag må som bäst sen ikväll när solen har gått ner. Då kommer allting efter, då blir det lättare att andas.

A: Ja, det är ju viktigt att höra det perspektivet också, för det är, jag tänker, det är så mycket norm att man ska gilla ljuset, man ska älska sommaren.
Jag har en mamma som tycker det är jätteskönt nu när det börjar gå mot höst. Det är kanske likadant för dig.

K: Ja.
Jag tänker, som du säger, det är en otroligt stark norm i samhället, att man säger: "Nu är det fint väder." Nej, men jag kanske inte tycker att fint väder är att det gassar från en klarblå himmel där det inte finns någon skugga eller någonting, utan det är som att vi har bestämt: "Nu är det vackert väder." Ja, men jag tycker det är jättevackert när det är såhär grådisigt eller så.
Det är inte självklart.
Eller på vintern, när det ligger snö och det är en sånhär gassande sol, då tycker jag, för mig är det plågsamt, för det reflekterar mot snön.

A: Ja, det blir väldigt ljust. 

K: Ja, jag vet att när jag ibland har skrivit om det här på sociala medier, så vilka reaktioner jag får! Det är så många som säger: "Gud, tack för att du säger det! Jag tycker inte om ljuset, är det något fel på mig?" 

Den här övningen som det här samtalet är, för mig, är ju någonting som kanske fler människor skulle söka sig till, även om jag vill understryka att jag förstår att det är en lyx att kunna välja mörkret. 
Men det finns ju någonting i det här som är så vilsamt.

A: Ulf, det är ju därför du gör det här också, för att man ska få andra perspektiv.

U: Jo, det är definitivt så. 

K: Jaha, du är kvar! /skratt/

A: /skratt/

U: Jag glider omkring här.

Jo, jag propagerar också för mörker, på mitt sätt, då. Det finns rikedomar i blindheten, liksom, för i grunden, när folk inte tänker efter så tänker de att blind är det värsta man kan råka ut för.

A: Trodde vi också.

U: Jag försöker berätta att mörkret är vår vän. Det finns bra grejer i det.

K: Jag tänker, då jag tillhör spänningslitteraturförfattarna, att man använder sig av mörkret som är en spänningsupplevelse, att mörkret släcks, ja, det mest klassiska är den fruktansvärda slutscenen i När lammen tystnar, om ni kommer ihåg, när Clarice Sterling som spelas av Jodie Foster, hon befinner sig i huset där seriemördaren är, och det är helt kolsvart, och han har på sig en lampa för mörkerseende, eller såna glasögon. Så han ser henne, hon är också filmad på ett sätt så att hon ser helt skräckslagen ut. Och det är väl självklart - skulle jag befinna mig i det här rummet nu och vet att det också är en man med en yxa härinne så skulle jag förstås vara ganska skräckslagen. Men att det också är lite schablonartat att vi tänker såhär att är det mörkt så är vi utsatta. Men jag tänker att det också finns en räddning i mörkret. Man kan också gömma sig i mörker och det finns ett lugn i mörkret. Eftersom vi pratade vi om min kriminalkommissarie Charlotta Lugn förut, jag har ju gett henne migrän också, eftersom jag kände såhär: Någon jävla mening ska det väl finnas med den här vidriga sjukdomen jag har, så jag lägger in det i min karaktär åtminstone, så jag har tänkt mycket på det, hur man blir som polis om man har en sån sjukdom. Hon är en jätteduktig polis men är också kroniskt sjuk och har stundtals fruktansvärda smärtor och äter lite för mycket mediciner.

A: Ja, det är jättebra, tänker jag, att du lyfter in det där. Och det är ju, alltså, jag tänker, det är så mycket föreställningar och normer, och det lyfter ju du hela tiden i ditt arbete. 

K: Ja, jag tycker framförallt att det som är så spännande att göra både i debatten och i böcker är att ta en norm och så sätter man igång att vrida och vända på den och frågar sig: Varför är det såhär? Varför tycker vi att om ett mord sker i hemmet, i offrets egen säng, att kvinnan blir mördad av en man som hon har en relation med, så bryr vi oss inte riktigt? Det där är någon slags sanning, att det blir en notis. Och medan, är det ett överfall i en park och en kvinna mördas av en man hon inte känner, så blir det hur stort som helst, det blir löpsedlar och skallgångskedjor och det är liksom allting.
Där kan jag verkligen känna såhär, vad är det som gör att det blir så? För det är liksom inte så att kvinnan som blir mördad hemma lider mindre, eller att de som lämnas efter de anhöriga, barn som kanske är närvarande eller förlorar sin mamma, att det skulle vara mindre jobbigt för dem. Kanske är det till och med ännu värre eftersom det många gånger då kan vara pappan som är förövaren.

A: Varför tror du att det har blivit så då?

K: Det är mer att det alltid har varit så.
Vi har så mycket normer i vårt samhälle som bygger på något slags sånhär "Så har det alltid varit." Och om man ska förstå det kan det vara bra ibland att titta på gammal lagstiftning, alltså, hur har det... Det har ända sen Magnus Ladulås dagar funnits kvinnofridslagar i Sverige. Men kvinnofridslagar har ju också varit väldigt exkluderande. Det har ju varit vissa kvinnor som åtnjuter kvinnofrid. Men om man tänker något slags rövarstråt och det skulle komma soldater eller rövare och bryta sig in och våldta en hustru och dotter, ja, då är det ett allvarligt brott. Men som det var en gång i tiden så var det ju så att brottet framförallt inte var mot, det var ett egendomsbrott såg man om en kvinna som var oskuld blev överfallen och våldtagen. Då var det ett egendomsbrott. Det var pappan som skulle ha skadestånd för att hon inte längre kunde bli bortgift. 

A: Åh!

K: Och sen har det ju funnits kvar väldigt starkt, att vissa kvinnor, om man tänker sig att en kvinna blev våldtagen utomhus när hon gick hem, säg en piga som var på väg hem eller så, om hon blev våldtagen så var hon inte skyddsvärd, för hon skulle inte vara ute. Hon hade inte ute att göra.
Å andra sidan, blev hon våldtagen i hemmet av sin äkta man, ja, då var det inte ett brott i svensk lagstiftning förrän 1965. Det är viktigt att komma ihåg.
Det är väldigt, väldigt nyligen. Så att allt det här som har att göra med skuldbeläggande, vi kallade det inte ens för våldtäkt när det skedde i en relation, fortfarande en bit in på 80-talet så sågs det som en mildare form av sexuellt våld.

A: Och då hänger det väl också ihop med det vi var inne på innan att man är rädd för mörkret, att man inte ska gå ensam ute fast att det egentligen är mycket farligare i hemmet.

K: Absolut. Ja, det är faktiskt så.
Rent statistiskt, den vanligaste platsen där våld mot kvinnor äger rum är i den egna sängen. Och näst efter det hallen och näst efter det någon annan plats i hemmet.

A: Det är ju fruktansvärt. Sängen som verkligen ska vara den tryggaste platsen.

K: Ja, och samtidigt håller vi då på att skrämmas med mörkret när vi säger: "Ska du verkligen gå hem genom den där mörka parken?". Ja, och sen kommer du hem till ett fullt upplyst hem och så har vi blivit itutade att där är det så tryggt.
När vi talar om våld som sker i hemmet så skriver vi hela tiden ner det på något sätt. 
Tidigare har man väldigt mycket pratat om lägenhetsbråk, vilket ju också är ett fullständigt bisarrt ord. För det är ju inte två bostäder som bråkar med varandra, utan det är nästan uteslutande en man som slår en kvinna, även om det också finns kvinnor som misshandlar, och barn som blir misshandlade av både män och kvinnor. Och man pratar om familjetragedi om det är en gärningsman som kanske har skjutit flera i sin familj, och har han dessutom tagit livet av sig brukar man kalla alltihop för ett utvidgat självmord. Vilket är såhär, nej, de är inte en del av hans själv! Han har mördat. Och mördaren har sedan begått självmord.
Istället för att säga såhär: "En man slog ihjäl sin fru." Punkt. Det är det som sker. Så vi vill inte riktigt sätta ord på det.
Eller såhär: "Kvinna blev våldtagen" kontra "Man våldtog kvinna." För om man säger "kvinna blev våldtagen" så är det som att det bara är något som har hänt henne.
Men det finns ju ett väldigt viktigt subjekt här som vi glömmer bort!

A: Det är otroligt viktigt det där, de orden, jag har tänkt, du brinner ju verkligen för det där med att orden spelar roll.
Jag jobbar ju själv väldigt mycket med rättighetsfrågor när det gäller personer med funktionsnedsättning. Och tittar man på orden där så är det inte så länge som man kallades för invalid i Sverige.
Det hör vi ju vad det ordet betydde.
Det är någonting som...

K: Det ordet bygger på "invalid".

A: Ja, precis.

K: Vilket också är såhär, som många inte tänker: Om man då slänger sig med ett ord som invalid, så, ja, var kommer det ifrån? Ja, det kommer ifrån "invalid", ja, det är som att man tycker att det skulle vara ett problem att kalla någon som har en förälder som är svart och en förälder som är vit för mulatt. Ja, för det ordet bygger på mula, mulåsna, alltså, det finns liksom ord som vi ibland bara måste stanna upp och tänka: Varför säger vi på det här sättet?

A: Ja, verkligen.

K: Sen tror jag, jag blir jättenyfiken på att göra något slags googling på Adlibris eller Bokus och hitta hur många deckartitlar som har ordet mörker i sig. Eller natt.

A: Ja, det är nog en hel del!

K: Mord i solsken är ju inte en jättevanlig boktitel.

A: Innan jag blev blind, Ulf och jag har pratat om det mycket tidigare, så mådde jag jättedåligt innan det hände, när jag började förstå det. Det är nog också kopplat till det här med mörkret, det här att man inte har kontroll, att inte veta var man är någonstans, och så är det ju inte det. Det har inte alls blivit så.

K: Så det var värre för dig inför än när du väl blev blind?

A: Japp.

K: Jaha okej, vad spännande.

A: Och då ska vi också tänka på vad det är för bilder vi ser i media, i litteraturen, av blinda. Liksom, jag vill inte känna på någon i ansiktet, som de gjorde i filmen Mask med Cher, det var om en blind tjej, om du kommer ihåg.

K: Ja.

A: Och jag känner nästan ingen som gör det. Det finns undantag, som det alltid gör. Men det är ju ingen norm att alla blinda vill känna folk i ansiktet! /skratt/

K: /skratt/ Ja, det är ju helt bisarrt att man har en sån...

A: Men du, Katarina! Vi ska få in något att dricka och något att äta.

K: Ja, vad roligt!

A: Det är bara något litet nu, men du ska få se om du kan gissa vad det är.

K: Ja, jag ska se om jag kan känna bordskanten här bara. Jag ska försöka hålla mina fingrar stilla i alla fall.

A: Ja, men känn du, det är inget framför dig just nu, eller hur, Ulf?

U: Nej, då.

K: Ja, det är nog bara mikrofonen här. Så jag inte försöker äta genom mikrofonen, eller mickskyddet.

A: Ja, det kan du ju försöka att göra! /skratt/

K: Precis, försök med det du!

U: Helst inte, kan jag säga det. Där har du en öppnare också. Och så en liten flaska framför dig.

K: Ja, titta där. Toppen. Då ska vi se. 

A: Du var snabb!

K: Ja, men som sagt, nu har du en människa här som gärna släcker allting hemma. 

A: Så du är lite tränad sen innan, liksom?

K: Nja, det skulle jag inte säga.

A: Just det, det var glaset där.

K: Jag tänker mer såhär, det stora problemet nu är att inte tömma hela, för då skulle det kunna bli att det rinner över nu.

U: Ja, man vet ju aldrig.

K: Nej, precis. Nej, men nu tror jag. Man kan faktiskt känna lite var kylan är på glaset.

U: Det kan man. Och man kan också sticka ner fingret i lite.

K: Ja, det kan man.

U: Där fick du en servett.

K: Tackar, tackar.

U: Och så får du en skål här.

K: Ja, det är någonting här som doftar i alla fall, väldigt gott. Det doftar choklad.

A: Det är bara att testa.

K: Ska jag äta det direkt med munnen, eller?

A: Eller med näsan, kanske?

K: Ja, why not? Det doftar väldigt mycket choklad.

A: Ja, det är din egna skål där, så du kan ta det där. Har du provat de där, Katarina?

K: Ja, där har vi den. Jag vet inte hur långt bort vi sitter...

Aha, du är där borta.

A: Där ja!

K: Bra! Det här löste vi.

Har din hörsel, tycker du, förstärkts? 

A: Absolut. Det var faktiskt spännande, för jag har funderat så mycket på det. Och jag jobbar med ett radioprogram som heter "Funk i P1" och i våras så hade jag möjligheten att gräva lite i det där. Då intervjuade jag hjärnprofessorn Martin Ingvar. Då berättade han att det faktiskt händer saker i hjärnan när man blir blind.

K: Okej, så rent fysiologiskt är det så att hörseln blir förstärkt.

A: Om man förlorar ett synsinne så är hjärnans plasticitet så fantastisk att hjärnan anpassar sig.
Och sen är synsinnet väldigt dominerande i hjärnan, så att det blir det plötsligt mycket plats i hjärnan till att stoppa in annan information, hörselinformation och känselinformation.

K: Det finns mer plats för intryck.

A: Ja. Så att då, det är väl inte så att jag hör bättre, men jag har blivit bättre på att tolka ljud eller höra vad det är.

K: Ja.

A: Eller vad säger du, Ulf? Hur upplever du att det är?

U: Hörseln tar ju, den går in och fångar upp i en massa luckor, det är verkligen så. Jag vet inte var jag har fått de här siffrorna ifrån, men jag har hört att det kan vara så att synen upptar upp till 90 procent av hjärnan.

A: Du, det är väldigt högt. Det är något sånt, 80-90 procent, jag blev jätteförvånad.

U: Mm. Och det gör att när, ja, som i både mitt och Annas fall, när vi tappar synen så har vi då 90 procent till övers som på något sätt kan läggas på att göra andra saker.

K: Ja.

U: Och den koncentrationen gör att de andra sinnena får mer, det kommer kunskap ur dem som vi plötsligt kan tolka, som vi kanske alltid har kunnat tolka men inte bryr oss om eller märker.

A: Ja, man har inte tränat upp det.

U: Nej, det finns där, men...

K: Jag har ju den märkliga effekten att om jag får ett migränanfall på det sättet att jag vill blunda, jag får ont av ljus och är väldigt ljuskänslig och vill bara in i mörkret. Det är som att lukterna blir extremt förstärkta och inte behagliga. Jag kan överhuvudtaget inte ha blommor i närheten och det är sådär att jag tycker att mycket luktar äckligt. Och sen så blir ljuden så där nästan skriande. En buss bromsar in och det är "Aj aj aj!!" så det blir väldigt starkt i samband med migränattacker. De här sinnena förstärkts. Och det kan jag inte begripa, hur det kan vara så.

A: Nej, jag tänker att hjärnan säkert är så påverkad så att alla de sinnena, alltså de delarna i hjärnan, ja, det måste vara något.

K: Mm, vilken god choklad!

A: Kan du gissa vad som är i? Fick inte du och jag, Ulf! /skratt/ 

K: Det är en...

A: Du får ge lite till Janne där ute också.

K: Det är en väldigt mörk choklad.

A: Yes.

K: 70 procent skulle jag gissa på. Det är någon form av krisp. Den har lite mjukare innanmäte. Det känns som en sånhär typ Lindt-kaka, chokladen Lindt.

A: Det är fyllning av någon form av efterrätt.

K: Mmhm! 

A: Det är inte så tydligt, känner jag.
Crème brûlée ska det vara.

K: Jaha. Men kanske är chokladen så pass mörk att den tar över det lite grann.

A: Mm. Det kan nog vara så.

Men ska vi ta lite musik, Ulf?
Så kan du få choklad sen.
Då ska vi backa tillbaka tiden till Göteborg tänkte jag.

K: Mm, vad härligt.

A: Ja.

*Ulf börjar spela en låt*

Siffror, ålder, ja, ja, ja
Se vem vill du va'
Rynkor, hårfärg spelar roll
Det ser inte jag

Ålder är en lustig grej
Kan göra människan knäpp
Skavankerna som livet gett
Ser jag inte, en käpp

Vilken tur du har
Att du träffade mig
Jag som inte ser någonting av dig

Ja, vilken tur du har
Här kan du vara trygg
Och jag lovar
I mörkret är du snygg

Men du är den du vill va'
Det liv som du bestämt
Världen som du lever i
Är det allvar eller skämt

Om spegeln provocerar dig
Spegla i min själ
För skönhet sitter inuti
Och du är vacker nu ikväll

Vilken tur du har
Ett romantiskt sammanhang
Och jag är faktiskt
En blind date utav rang

Och vilken tur du har
Här kan du vara trygg
Och jag lovar
I mörkret är du snygg

I mörkret är du...
Snygg

A och K: /skratt/

K: Underbart! Tack.

A: Ja, tack, Ulf! Ja, det är lite fördelar också. Bra att lyfta.

K: Ja, verkligen.

Jag tänker på att jag, utöver att jag jobbar så mycket med att skriva om det sexuella våldet så tycker jag också att en annan sida, kampen mot det sexuella våldet måste alltid följas åt av kampen för den sexuella lusten.
Det får inte vara så att vi bara ska prata om allting som inte får ske.
Utan vi måste också liksom, framförallt prata om kvinnlig sexualitet. Där tänker jag på någonting som jag tror följer många kvinnor genom livet, att man har så mycket komplex för sin kropp, och inte minst i samband med sexuella situationer, och gärna väljer, där väljer många människor många gånger mörkret, att man har sex i mörkret, för att man tycker att det är för utelämnande att göra det i broad daylight eller med lampan tänd, eller sådär.

A: Det är ju också en såndär fördel som jag upplever. Jag var ju 24 när jag var blind, så jag hade ju liksom hunnit, ja, tonåren och hänga på krogen och allt det där liksom, och det är en sån sak som jag tyckte var ganska skönt med att bli blind. Jag tycker fortfarande det är väldigt kul med kläder och sånt där. Men jag hänger ju inte upp mig på andras utseende längre. 

K: Nej.

A: Som jag gjorde. Och inte heller lika mycket på mitt eget. Du vet, jag har kommit på, att, oj, här går jag utan kläder och har glömt att dra ner gardinerna, det är kanske i så bra! /skratt/ Men alltså, det har blivit mindre viktigt det där, och det är faktiskt skönt.

K: Ja, för det kan jag nästan, ibland kan jag tänka, framförallt när det gäller oss kvinnor, så mycket kvinnokraft genom ett liv, så många timmar och så mycket energi och så mycket sorg, så mycket tid och pengar som vi lägger ner på vårt utseende, så kan jag känna, men gode Gud, vi har ju en kamp att föra, vi har ett liv att leva! Hur kan det komma sig att vi ändå tycker att det ändå är värt att späka oss så mycket eller drilla oss så hårt eller lägga ner så mycket tid på att tycka illa om oss själva och våra kroppar och sådär?

A: Ja, det är sorgligt.

K: Det finns ju ibland, vissa som säger: "Gud, vad skönt det skulle vara att vara ihop med en blind kille, för då skulle man inte behöva bry sig!"

A: /skratt/ Ah, det är inte riktigt sant, ändå! /skratt/

K: Nej, men då tänker jag också att det är inte det det handlar om, det handlar ju om hur du själv känner.

A: Ja, verkligen.

K: Vad du själv trivs med. Det tror jag också har att göra med, det är en mognadsprocess genom livet, både liksom säkerheten sexuellt eller trivseln med sin egen kropp.
Du kan inte ha det när du är 18 år gammal.
Om jag tittar på bilder på mig själv när jag var 18 år, tänker jag: "Men lilla gumman, herregud! Vad var det du var så osäker för?" Allting är slätt. Allting är fast! /skratt/ Vad är problemet?

A: Ja, precis! /skratt/

K: Och nu liksom, när jag är 48, 30 år senare, och saker och ting inte är liksom vare sig slankt eller fast, så är jag ju mycket mer förtjust i mig själv, min kropp, mitt utseende, min lust, allting, som vuxen kvinna, för det är en mognadsprocess.
Apropå fördomar, myter och normer och sådär så är det som att vi har bestämt oss för att ungt är vackert, men samtidigt så tror jag att alla vet, alla som har uppnått en viss ålder vet ju att man börjar känna sig vacker på ett annat sätt när man är äldre.
Det har ändå mognat fram någonting annat kring utseende och där tänker jag att om man då inte har blicken så tänker jag, så har man ingen bild av utseende, men det har man väl?

A: Ja, visst har man det. Det är också en känsla, jag menar, jag träffade ju min sambo, det var faktiskt i en hotellbar, det absolut ytligaste stället! Jag föll ju för hans röst till att börja med. Men jag menar, det är klart att jag frågade mina kompisar sen, hur han ser ut och hans klädstil och såna saker.

K: Ja.

A: Men jag kan ju ändå säga att det inte var lika viktigt längre. Och man känner ju när man börjar komma nära varandra, eller om man kramar en kompis, så får man ju ändå en kroppsuppfattning och sådär. Det är ju kemin väldigt mycket. Där blir det mer framträdande nu, när man plockar bort det visuella.
Det är ändå personligheten som framträder mer på något vis.

K: Ja, och visst kan man förälska sig i en röst! Det tror jag är ju liksom, en röst är ju... Otroligt liksom starkt.
Det finns också det här, eftersom jag har en del vänner som jobbar på Sveriges Radio och sådär, och där är det ju ofta så att man säger: "Va! Ser den här personen ut såhär!" 

A: /skratt/

K: Ja, för man har, när man har någon som man brukar betrakta som en bra radioröst, så är det ju väldigt ofta så att man är såhär: "Jaha, är det så den här utrikeskorren ser ut?" för man har skapat sig en bild av hur någon ska se ut.

Och jag vet också, i radioprogrammet Katarina Hahr möter, så brukar hon alltid fråga sina gäster hur de ser ut. 

A: Jag skulle faktiskt fråga dig det! För jag vet ju inte hur du ser ut faktiskt.

K: Det vet man ju aldrig i radio, men eftersom hon då saknar den egna blicken så frågar hon alltid sina gäster, och då kan man ju känna att det borde man fråga i alla radioprogram.
Jag har nytvättat hår idag, vilket är härligt, för igår hade jag väldigt smutsigt hår.

A: Syns det, då! Att det är nytvättat.

K: Jag skulle nog säga att jag känner det. Åh, det luktar nytvättat. Och sen så har jag på mig gympadojor, ett par gröna som jag tycker om, för jag tänkte promenera härifrån sen, sen har jag jeans och sen har jag en nyinköpt lite såhär slapp hösttröja i någon färg som ibland brukar kallas för "mullvad". 

A: Har du långt hår?

K: Ja, jag har långt hår. Det är så pass långt så jag har börjat fundera på att jag skulle behöva gå och toppa det lite grann. Men jag tycker alltid att alla frisörer klipper för kort.

A: Är du mörk eller ljus?

K: Jag är mörk. 

A: Ja, det har jag nog tänkt.

K: Jag har mörkbrunt hår. Ja, så ser jag ut. Sen har jag små guldörhängen, och sen har jag, som du slipper se, en stor hopplös finne i ansiktet. 

A: Ja, den slipper jag ju se. /skratt/

K: Ja, precis. Det är väldigt skönt att jag slipper sitta i en TV-ruta just nu. Du vet, när man har en såndär som mer känns som att det är någon har flyttat in i ansiktet på en. Ja, hopplöst.

A: Men du, om vi backar tillbaks till barndomen. Du är uppväxt i Askim i Göteborg, född 1973. Hur var du som barn?

K: Åh, jag var nog jättejobbig. /skratt/ "Katarina, du kan inte bestämma allt hela tiden. Va, kan man inte!" Jag var väldigt, kavat skulle jag nog använda som ord, jag växte upp i en liksom väldigt skyddad verkstad, min pappa var företagare och mamma jobbade på labb på Sahlgrenska. Mamma var hemma ganska mycket med mig. Så jag gick inte på förskola eller sådär, utan hon var hemma tills jag började skolan. Och det var en väldigt trygg övre medelklassuppväxt skulle jag säga med segelbåt och utlandsresor och du vet, allt sånt där. Kanske nästan bortskämd, är nog ett ganska bra ord att beskriva mig när jag ser på mig själv med vuxna ögon. Jag hade ganska lite koll på att alla människor faktiskt inte riktigt har samma förutsättningar i livet som jag själv hade. Så det blev...

A: Men det har ju verkligen förändrats sen, tänker jag.

K: Ja, böckerna har nog förändrat mig mycket. Jag började läsa när jag var väldigt ung. Jag kommer ihåg att jag passade barn hos någon granne som hade otroligt mycket tantsnusk, hon hade alla de här Grottbjörnens folk, alla Jackie Collins-böcker man kunde tänka sig, och jag sa bara: "Jag passar jättegärna barnen!" och det enda jag behövde göra var att natta barnen och sen kunde jag gå till biblioteket och sitta och bläddra och läsa de där böckerna när jag var alldeles för ung. Men också att jag läste, jag kommer ihåg att jag väldigt tidigt blev förtjust i svensk arbetarlitteratur, Ivar Lo och Per Anders Fogelström och Moa Martinson och sådär, och Selma förstås, sådär, som liksom också breddade min bild av hur Sverige vuxit fram och hur, ja, verkligen, som arbetarklassen var en gång i tiden, eftersom jag själv levde ganska långt ifrån det, om jag ska vara ärlig, i vår lilla skyddade verkstad. Men jag skulle inte säga att jag var en brinnande feminist som barn eller ens egentligen som tonåring. Jag kanske betedde mig som en i form utav att jag alltid hade en väldigt stark föreställning om att det inte är någon skillnad på mig och min brorsa i vad vi kan eller vad vi ska kunna bli eller för den delen hur vi ska bete oss om man är intresserad av någon eller sådär. Men samhället var ju ganska tydligt i form av att det finns starka normer där jag fick lära mig den hårda vägen på högstadiet att tjejer inte får lov att bete sig på samma sätt om killar.
Om en tjej hånglar runt lika mycket som en kille gör så börjar det gå rykte om henne. Vilket det gjorde om mig.
Jag kan fortfarande tycka idag, och se tillbaka på min lilla fjortis som var så förtjust i att hångla, att jag känner såhär: "Men du gjorde ju inget fel!" Det var ju inte som att jag begick några brott. Jag hånglade, punkt.
Alltså, jag gillade att hångla, och det var som det var killarna, som det är i tonåren, man är ombytlig. Man är dökär i någon ena månaden och sedan dökär i någon annan nästa och så hånglar man med denne istället.

A: Men då blev du billig och killarna vara casanovor.

K: Ja, precis. Och jag kommer ihåg att jag kände redan då att det här är orättfärdigt, det här är helt sjukt. De hånglar ju! Varför får inte jag? Min brorsa hånglar ju, varför får inte jag?
Men jag straffades väldigt hårt i form av ryktesspridning som förföljde mig under hela högstadiet och som nog har format mig mer än vad jag någonsin har kunnat föreställa mig då, och det gjorde att jag stundtals inte kunde vara i skolan, det gick inte, för det var sådär.
Men jag har ju också, där jag befinner mig idag när jag har jobbat med de här frågorna i över 20 år och är starkt profilerad och driver mycket debatt när det gäller synen på tjejer som blir utsatta för övergrepp, synen på tjejers sexualitet och vår rätt till vår lust och mot ryktesspridning och slut shaming och horstämpling och allt vad det är, så har jag nog de senaste åren landat i något slags känsla utav att jag inte längre vill skriva om mitt förflutna. Jag vill inte ändra. När jag var tonåring så var det fruktansvärt. Jag hade nog gjort nästan vad som helst för att få ett annat liv bortanför alla de här ryktena, för att det var fruktansvärt.
Jag skulle inte vilja att någon ska behöva uppleva detta, jag vet ju att det är många som har samma upplevelser som jag. Men där jag befinner mig idag och märker många gånger att jag genom debatten och genom mitt skrivande har betytt mycket för andra tjejer i samma situation som jag var i, och där jag också kan känna att jag verkligen har varit med och påverkat samhällsdebatten, så kan jag känna såhär: "Ja, då var det meningen."

A: Om vi stannar till där lite. För jag tänker, när du sen, alltså, började liksom slå igenom som författare så valde du ändå att inte berätta det här.

K: Nej, inte till en början.

A: Utan det här har du mer gjort på senare år. Hur kommer det sig att du valde att inte berätta om dina egna erfarenheter då?

K: Ja, det finns två orsaker till det. Dels för att det gjorde för ont. Det var liksom lite för nära i närtid. Jag gjorde det en gång, som jag känner som ett misstag, att göra det i en Aftonbladetintervju, som blev, där det slutade med en ganska slarvigt skriven artikel och en stor bild på mig där jag dessutom tvingades tillbaka till skolan jag gick i och jag skulle stå på någon bild och så var det såhär...

A: Du gjorde ändå det?

K: Ja, och ovanför bilden stod en rubrik där det stod: "Hon kallades allemanshora". Där kände jag såhär, det här klarar jag inte av. Det här var det som folk kallade mig när jag gick i högstadiet. Nu är jag, det här var när jag var i 25-årsåldern eller något sånt där, och det gjorde inte mindre ont att kallas för allemanshora i Aftonbladet kan jag säga.

A: Det förstår jag verkligen.

K: Så det gjorde att jag kände såhär, nej, jag är inte där.

A: Men du, jag tänker, om vi backar tillbaks till barndomen, för då fick du liksom, då handlar det mer om samhället runt omkring och inte din familj, för det var ju prat om att du skulle ta över pappas företag och sådär, så att... Hemma var det ingen direkt skillnad på er som barn?

K: Absolut. Min pappa hade bara döttrar. Sen så har jag en halvbror på mammas sida. Nej, det fanns inte i min släkt överhuvudtaget att inte kvinnor kunde bli samma saker som män. Jag hade väldigt högt ställa förväntningar på mig i form av att jag kunde bli vad som helst. Å ena sidan ville kanske min pappa att jag skulle ta över familjeföretaget, vi importerade kakel, det företaget finns tyvärr inte kvar längre, men jag har ju alltid velat skriva. Jag har alltid velat bli författare.

A: Det har varit en dröm.

K: Ja, verkligen. Och jag började läsa och skriva tidigt. Där fanns det också i min familj, hur blir det nu, min gammelfarfar, han ville egentligen bli konstnär. Han var jätteduktig på att måla. Jag har en stor tavla hemma av honom, alltså verkligen en riktigt duktig konstnär. Men hans familj, på den tiden så var det såhär, nej, man skulle ha ett riktigt yrke. 

A: Ja, just det.

K: Så han blev typ postmästare, vilket ju måste ha varit fruktansvärt tråkigt! Och det där har alltid funnits kvar i vår släkt, att man inte ska förvägra människor som har en konstnärlig drift inom sig, att, för det går inte att släcka det där. För mig är skrivandet liksom, det är mitt själva livselixir, det är inget jag bara gör för att jag tycker att det är kul eller för att tjäna pengar, jag måste skriva, det är liksom, det är så det är, trots att den här liksom, väldigt liksom företagsstyrda familjen, så var det såhär: Om det är författare hon vill bli, så är det det hon skall få bli. 

A: Men sen blev du journalist.

K: Mm.

A: Och hamnade på SVT och jobbade där i tio år.

K: Ja, det fanns lite av en tanke att jag hade lite svårt att föreställa mig att man kunde liksom leva på att vara författare.
Att jag tänkte såhär, ja, det vet jag inte riktigt hur det skulle gå till. Nu kan jag ju det, men då såg jag inte det. Jag kan vara väldigt glad idag att det blev den här omvägen via journalistiken eftersom allting jag skriver idag grundar sig alltid i journalistisk research. När jag börjar med en ny bok så börjar jag ju alltid med några månader eller ett halvår där jag fullständigt gräver ner mig och liksom beter mig lite grann som jag gjorde under åren på SVT, skulle jag göra en dokumentär för Uppdrag Granskning så gjorde jag research i ett halvår om ämnet först. 

A: Mm. Hur var de tio åren då, på SVT? Då var du kriminalreporter. Jag kan tänka mig att det var väl inte jättemånga kvinnor där!

K: Nej, och jag började alltså på SVT 1997. Då var jag 24 år gammal, som en liten kalv, tror jag, väldigt ivrig och det var bara äldre, ganska sönderrökta gubbar som var krimreportrar som tyckte att det som jag var intresserad av det var ju liksom helt ointressant, vadå, våldtäkt? Kvinnor som blir misshandlade hemma? Hedersmord? Öh, nej, här finns ett tillslag nere i "Värtan", det har kommit en stor lastbil med knark, är jättespännande! Eller, det är upplopp nere på Hall, åh, så spännande!

A: Hade du det här intresset för frågor om våld mot kvinnor då från början, eller kom du in i det själv senare?

K: Nej, jag kom in i det på det sättet att det finns en, ja, alla vi som var med då minns Södertäljevåldtäkten, det var en gruppvåldtäkt som blev otroligt omskriven.
Och som också gick igenom alla tre leden i domstolsväsendet och landade till och med i Högsta domstolen.
Det skrevs väldigt mycket om det, och jag bevakade det rättsfallet. Och det blev ju sen, sen gjorde jag flera andra bevakningar av våldtäktsrättegångar och började också se något slags mönster kring skuldbeläggande av tjejer, som var det som sen utmynnade i att jag kände att jag måste skriva en bok om det här.
Då tog jag tjänstledigt, och det blev Flickan och skulden.

A: Den kom ut 2002.

K: Ja, precis. Och jag tror, från början var det nog en blandning, det hade faktiskt att göra med det här ointresset från de här gubbarna.

A: Det gjorde att du ville göra det mer?

K: Ja, och det blev som en blind fläck på det sättet att det var ingen som gjorde det här, och det var ingen som bevakade de här frågorna på SVT, då. Det är nästan svårt idag att föreställa sig hur det var när jag började jobba 1997, hur kompakt ointresset för våld mot kvinnor faktiskt var.

A: Fick du många "nej" då, "nej, det ska vi inte göra"?

K: Nej, jag hade mycket bra chefer och många som också såg att här finns det någonting.

A: Hur var du som journalist, då?

K: Jag var, alltså, jag har ju alltid älskat TV-mediet, det är ju någonting med att jobba med TV som är, det är en nerv att jobba med TV, samtidigt, eftersom jag uteslutande jobbat med våld mot kvinnor och offer som kanske inte alltid vill framträda med namn och bild, har TV alltid varit svårt också.
Så mycket av mitt arbete handlade om att få tjejerna eller kvinnorna att känna sig trygga, att tekniken inte var farlig, eller så ville de sitta med ryggen mot kameran och då är det ytterligare en utmaning att då få liv i reportaget fast att man...

A: Så det handlar mycket om att bygga förtroende och skapa en relation.

K: Absolut. Ja, det är som att, du kan sitta hemma på kammaren och skriva dina frågor, men om intervjuobjektet inte känner sig lugn och trygg med att jag inte kommer gå för långt, hänga ut henne eller kräva att man pratar om vissa saker, spelar ingen roll hur bra frågor jag skrivit, det handlar om att bygga ett förtroende och att också vara beredd att faktiskt såhär, "Här tyckte jag att jag fick ett bra svar" och sen vill hon att jag inte tar med den biten. Sådär. Och då är det det som gäller, att faktiskt ha en liksom etisk kompass kring vad man kör ut, hur mycket detaljer folk ska behöva prata om, oftast betydligt mindre än vad man tror, för varför ska man veta alla detaljer om hur en våldtäktsman gick tillväga till exempel, som kan vara, en ren, det kan vara fruktansvärt för henne att behöva berätta det.
Och det finns ingen anledning för det. Det är ju inget förhör, jag är inte polis. Nackdelen eller dåliga sidor av mig som reporter var nog att man brukar säga att man inte ska låta sig påverkas av jobbet, när arbetsdagen är slut så lämnar man jobbet och går hem.
Det gjorde inte jag när det gäller våld mot kvinnor och våldtäkter.

A: Men kan man det?

K: Nej, jag kunde inte det! Jag var så arg, jag kommer ihåg, någonstans där, innan jag hade skrivit Flickan och skulden, det var vid millennieskiftet, så hade jag en väninna som sa: "Du, Katarina, om du kommer på festen, kan du inte prata våldtäkt då, för du blir så arg! Och det blir så tråkig stämning." Ja, visst, men sen gjorde jag det ändå, tror jag..

A: Du måste ha haft någon strategi, för du jobbar ju fortfarande med frågorna och har gjort det i jättemånga år, alltså, hur hanterar du allt, all skit, all frustration och ilska och allt det här? Hur har du hanterat det genom alla år?

K: Jag har nog kanske inte hanterat det tillräckligt bra, skulle jag säga. Min viktigaste ventil genom åren har nog kanske varit andra journalister och vänner som är poliser, som klarar av att höra det mesta, för att det som är liksom det svåra med journalistiken och även det som jag gör nu, eftersom jag gör journalistisk research till varje bok, det är ju att jag, min uppgift är ju också att sålla. Men jag måste ju gå igenom allt. Så jag sitter där med bilderna och obduktionsprotokollen eller granskar den grova våldsporren eller vad det nu än är. Jag skriver om det i olika böcker och det, sen kommer det ut en slutprodukt, men där kanske jag har sållat bort 90 procent av det jag har sett och hört och läst.
Sista åren så har jag nog kanske börjat förstå på ett mer medvetet plan att jag har tagit, verkligen, skada utav det. Jag har...

A: Hur märks det, då?

K: Det märks på att jag har väldigt, väldigt mycket bilder på näthinnan som inte går att bli av med.

A: Mm.

K: För att det är, det är intressant att prata om det nu, eftersom vi pratar i mörker.

A: Ja, just det.

K: För att, jag brukar säga till mina barn, vad ni än gör, googla inte på vissa saker, för du kan inte "ose" saker du inte har sett. Har du väl sett vissa saker, som jag har sett, genom åren, till exempel hur en kvinna ser ut när hon hittas, eller barnpornografi, eller våldsporr som är så grov att jag inte riktigt vet om kvinnan kommer att överleva, näthinnan är ju, och hjärnan är märklig på det sättet att du inte kan bli av med det.
Så att jag är väldigt försiktig idag, i form utav att aktiv välja om jag ska eller inte se något. Jag håller inte på och slentriantittar på bilder, för det tycker jag är respektlöst, men samtidigt så handlar det ibland om att också faktiskt förstå.
Men det här är ju någonting som finns i många yrken som jobbar med detta, oavsett om man är rättsläkare eller polis eller på något annat sätt är först på plats och sådär.
Men man ska vara medveten om att man tar skada.

A: Men du sa här innan att du har kanske inte riktigt hanterat det, heller.

K: Ja, vet du vad, jag har faktiskt gjort så att jag senaste året gått i terapi för det här.

A: Det låter klokt.

K: För jag kände för något år sedan att jag nådde en punkt där det hade gått för långt. Det finns något som kallas för sekundärtraumatisering, ibland kanske man tänker såhär: "Men jag har ju inte blivit, det är inte någon jag känner som har blivit mördad. Jag sitter bara och bevakar fallet." Men det finns en form av liksom sekundär traumatisering som man då liksom bara pratar om, utifrån att man matas med det hela tiden. Och jag tycker att jag faktiskt har fått, jag är glad att jag tog tag i det.

A: Det låter väldigt klokt.

K: Mm.

A: Dina böcker, sen när du började skriva spänningsromaner, så blev de snabbt en framgång. Varför tror du att det blev så och att det gick så snabbt?

K: Jag tror att folk märker att det är på riktigt på något sätt. Det finns många som skriver väldigt bra och spännande, och sådär, och där det kanske inte är något budskap, men jag har varit jättetydlig från start med att jag har ett högre mission med att skriva böcker på det här sättet som jag gör. Och vissa kanske känner såhär:  "Nej, jag vill inte ha något jävla budskap nedtryckt i halsen." så då väljer de något annat, och det får de gärna göra. Men jag tror också, och märker på mina läsare, att det också är det de uppskattar: Att man får, jag brukar säga såhär, att det ska finnas kvar en eftersmak efter mina böcker som kanske inte är alldeles angenäm.
Jag vill inte skriva spänningslitteratur bara för att liksom underhålla.
Men sen ska det ju också vara spännande, man ska liksom dras med i berättelsen, för jag har ju det som ett medel längs med vägen, jag brukar tänka att en bok är lite som en trojansk häst, du tror att du bara läser en spänningsroman, och sen så är det liksom, så kommer det här budskapet på vägen, när du liksom har öppnat och läst den här boken.

A: Ja, det tror jag också. Men du fick ändå en del kritik, att det var en del som tyckte att du hade skrivit facklitteratur, du jobbar som journalist på SVT, Uppdrag Granskning, och nu säljer du ut dig till att börja skriva spänningsromaner.

K: Ja, det var intressant det där, som hände när jag skrev kanske de första böckerna, som blev väldigt nedgjorda av recensenter.
Dels finns det här att det är fint att skriva facklitteratur, och det är fult att skriva spänning. Vilket ju bara är bullshit tycker jag. Men sen var det också såhär, ett tag kunde jag känna såhär, varenda recension handlade egentligen om Flickan och skulden, men gode Gud, kom över att jag inte skriver så. Det är nog den bok som ligger mig närmast om hjärtat.

A: Varför lyftes den hela tiden då?

K: För att den har en sån särställning. Flickan och skulden är även för mig nästan märklig på det sättet att den lever sitt eget liv idag, nästa år är det 20 år sedan den boken kom ut.

A: Berätta lite kort vad den handlar om.

K: Den handlar om det som jag såg under åren på SVT, när jag bevakade rättegångar om våldtäkt, hur de som ofta fick stå med skammen och skulden för det de hade blivit utsatta för var tjejerna. Gärningsmännen, oavsett om de blev dömda eller friade, de kunde många gånger liksom segla vidare i livet, de blev inte betraktade som paria. Men tjejerna som hade blivit utsatta var de som blev skambelagda, som det gick rykten om, som inte kunde gå kvar på samma skola längre, och också det att rättsväsendet la så mycket skuld på tjejerna.
Vad hade hon haft på sig för kläder?
Hur betedde hon sig innan?
Hade hon hånglat med någon?
Hur skulle hon då veta att han inte ville?
Alltså, allt handlade väldigt mycket om hennes beteende och klädsel och historik och sådär.

A: Kom recensenterna tillbaks till den då när de recenserade dina nya böcker?

K: Ja, och det är ju jättefint att, och det är ju, som när vi sitter här, det finns nästan inte en intervju där Flickan och skulden inte kommer med, för den är liksom starten på mitt författarskap, den var också starten på en debatt om villkoren för kvinnor som utsätts för sexuella övergrepp, och har påverkat debatten, lagstiftningen och politiker. Och jag kan, jag nås fortfarande, jag möter ofta personer inom rättsväsendet som kan säga att den läste boken för 15-20 år sen och att det är därför den personen nu är åklagare eller polis.

A: Det är ju fantastiskt.

K: Ja, det är helt otroligt. Och det är det jag menar med att den lever sitt eget liv. För mig är den nästan en sånhär overklighetskänsla, "Jaha? Ja, du menar boken som jag har skrivit! Okej! Wow!"

A: /skratt/

K: Det är lite som att jag har en tonåring som har flyttat hemifrån och som typ bara lever sitt eget liv, och jag står på avstånd och bara betraktar och tänker: Wow, tänk vad det blev av dig, liksom.

A: Sen har jag tänkt på en sak. Du tar ju upp då olika, ja, ämnen i dina böcker. Och så har jag tänkt att det är ju väldigt många kvinnor med funktionsnedsättning som utsätts för våld.
Ser man på statistiken så är det ju mer som har en funktionsnedsättning.

K: Och det finns inte med i böckerna.

A: Nej, och jag funderar, har du funderat på det?

K: Ja, jag har funderat på det.
Det är säkert tio år tillbaka  tiden, då var jag med på en konferens om våld i nära relationer mot personer med funktionsnedsättning, vilket var ganska omskakande. Det var en ögonöppnare för mig i form av att förstå hur våldet kan se ut.
Till exempel hur hjälplös du är om du lever tillsammans med en person som straffar dig genom att flytta upp saker, eller att möblera om för att straffa dig så att du inte kan flytta dig hemma.

A: Ja, punka på rullstolen så du inte kan ta dig runt.

K: Ja, eller att man lägger telefonen högt så att man inte kommer åt den.

Eller det faktum att det finns problem med att kvinnojourer ibland har den här knappen som du ska kunna ringa på för att ringa på och bli insläppt på sitter så högt så att du inte når den.
Alltså, det finns massa olika saker.
Men jag tror att anledningen till att jag inte har hamnat där är kanske då en viss brist på, som det kan vara ibland: Jag kan inte det här tillräckligt väl.
Men det går ju att göra research.
Så du har verkligen en poäng där i att det är någonting som vi talar alldeles för lite om, och framförallt också den här, hur det kan se ut. Att våldet tar sig andra former.
Att det är en annan form av utsatthet, just för att man är funktionshindrad.

A: Ja, det är ju väldigt mycket det här också att man är i beroendesituation till andra.
Det förekommer ju otroligt mycket, eller har gjort genom åren, att man utför övergrepp när man åker färdtjänst till exempel.
Om man ser på kvinnor med intellektuell funktionsnedsättning så är det väldigt hög statistik att man har varit utsatt där.

K: Ja, där har jag bevakat det många gånger, att man utnyttjar den intellektuella funktionsnedsättningen.
Det fanns ett väldigt omtalat fall i en amerikansk liten ort som hette Glenridge som det har skrivits mycket om. Där var det ett gäng fotbollsgrabbar, du vet, our boys, our golden boys, killar som hade en otroligt hög status i det här samhället och som förgrep sig på en tjej som de hade känt i hela sitt liv, många utav dem, som de utsatte för fruktansvärda övergrepp. Och där hon inte heller riktigt förstod till fullo att hon kanske hade haft en möjlighet att ta sig därifrån. Och där var det också så att hela samhället slöt upp mot henne. På ett fasansfullt sätt, för det här var ju "våra fotbollshjältar" i den här lilla staden. Och vilket fruktansvärt högt pris hon och hennes familj fick betala. Det finns en otroligt bra bok om det där rättsfallet.
Jag har skrivit lite om det.
Den boken heter Our boys och den kan jag verkligen rekommendera. Jag tycker väldigt illa om att prata som gärningsmän som djur, men det finns ett rovdjursbeteende, om du förstår vad jag menar, utan att kalla dem för djur, hos gärningsmän i den bemärkelsen att man väljer den som man vet kanske kommer att ha låg trovärdighet eller att man väljer den som är "lättast" på något sätt, vilket är grymt och det säger också någonting om att det inte är slumpartat, utan de väljer.

A: Nej, det tror jag verkligen. Jag har ju många liksom vänner som inte ser någonting som har varit utsatta, där folk har tagit på dem på tunnelbanan och sånt där. Du kan ju inte vända dig om se vem det var i den situationen.

K: Nej.

A: Sen finns det en annan sak som jag tycker är intressant. Det finns också en bild av att barn, äldre och handikappade, nu använder jag inte det ordet, men i det här sammanhanget, så finns också en bild av att det finns män med funktionsnedsättningar, men att det inte är några våldtäktsmän. Och de är snälla och oskyldiga och allt det där.
Så är det ju inte heller liksom.
Ja, det finns en del där.
Och jag tror, vem skulle kunna göra det där bättre och gräva i det än du!

K: Ja, vilken bra idé! Tack, den ska jag verkligen ta med mig.

*Annons*

-Stort tack till vår samarbetspartner Svensk Skrivtolkning som gör det möjligt för fler att ta del av I mörkret med genom att texta våra avsnitt. Textade avsnitt hittar du på vår hemsida imorkretmed.se.

*Slut på annons*

A: Om du tittar tillbaks på alla år, och jämför med hur det är idag, vad tänker du och känner du då?

K: Ja, dels har jag ju faktiskt fått uppleva det fantastiska att det faktiskt blir bättre, att både lagstiftningen har förändrats mycket under de här 20 åren som jag har jobbat, det tar steg framåt hela tiden.

När jag började jobba med de här frågorna så kallades det inte för våldtäkt om tjejen var för full så att hon inte kunde göra motstånd. Då kallades det för sexuellt utnyttjande. Vi har förändrat lagstiftningen när det gäller våldtäkt mot barn på ett helt annat sätt. Det krävs inte våld. Ett barn ska inte behöva freda sig mot sexuella övergrepp. Vi har också en samtyckeslagstiftning som ju är förhållandevis ny men som också har betytt otroligt mycket. Så att det är ju verkligen så att vi lever mitt i en väldigt omvälvande tid. Vi har också fått uppleva metoo med allt vad det har inneburit när det faktiskt är såhär att idag så kan inte män med mycket makt som har kunnat åtnjuta tystnadskulturens skydd tidigare, de kan inte vara säkra på att offret kommer att hålla käften längre.
Vissa av dem har hamnat ute i kylan. Vissa av dem får inte jobb längre, för att de har betett sig som as, kort och gott.
Så det är verkligen en revolution. De kan inte bete sig hur som helst längre, och det är fantastiskt, att vi faktiskt får uppleva det i vår livstid.
Sen har jag också lärt mig under de här åren, att det alltid är lite backlash här och där hela tiden, och vi får inte låta det knäcka oss.
Utan man får tänka: "Idag var det ett steg framåt och två tillbaka. Imorgon kan det mycket väl vara två steg fram och kanske bara ett tillbaka." Det är lite hackigt i framåtrörelsen, det är inte liksom någon autostrada rakt fram, men det är ändå, när man börjar få det långa perspektivet som jag har, så ser man väldigt tydligt:
Gud, vad det har hänt mycket.

A: Ja, det är bra. Det är jättebra.

Du, tiden går fort här, Katarina! Vi har suttit här länge!

K: Mm, jag känner det! Och vet du vad som är så intressant. Det är något slags ro i det här, jag märker det i pulsen och hur hjärnan funkar, jag känner mig väldigt såhär, det är väldigt soft att sitta här och prata såhär som vi gör.

A: Ja, vad härligt!

K: Mörkret är ju verkligen vår vän snarare än tvärtom. Om du sitter och rynkar ögonbrynen när du lyssnar på mig, det behöver inte jag bry mig, för jag ser ju inte dig.

A: Ja, så är det!

K: Så det händer någonting, som du säger, i samtalet.

A: Vi ska avsluta med lite antingen eller-frågor, och sen ska du få skriva i vår gästbok!

K: Ja, vad roligt!

A: Te eller kaffe?

K: Kaffe.

A: Kött eller grönsaker?

K: Grönsaker.

A: Bok eller film?

K: Bok.

A: Tankspridd eller fokuserad?

K: Fokuserad.

A: Hemmakväll eller utekväll?

K: Hemmakväll.

A: Nytt eller gammalt?

K: Gammalt.

A: Prata eller lyssna?

K: /skratt/ 

Skulle du fråga någon annan så är jag nog ganska duktig på att prata. Jag vill ju gärna se mig själv som en lyssnare, men jag är ju nog en pratkvarn.

A: Du är ganska duktig på att prata! Det kan vi säga!

K: Ja, det är jag nog.

A: Men det är ju jättehärligt. Ljus eller mörker?

K: Mörker.

A: Ja. Det anade jag ju såklart att du skulle svara.

K: Ja!

A: Nu ska du få gästboken här.

K: Då ska vi se. Jag ska flytta på lite glas. Där är boken.

A: Och så har du ett gem där du ska skriva, och en penna.

K: Där.

A: Känner du den där?

K: Ja, det är en sån man drar av locket på.

A: Yes.

K: Bra. 

A: Jag skulle kunna sitta och prata med dig hur länge som helst.

K: Ja, vad roligt! Ja, det här var jättespännande. Det var ljuvligt här i mörkret. Nu är det såhär, jag har försökt, spännande att se hur...

A: Du kan få sitta där ute sen om du vill. Vad skrev du?

K: Trivs i mörker, skrev jag! /skratt/

A: Har du skrivit namn också?

K: Ja, det har jag gjort.

A: Bra! Du är sådär snabb av dig! /skratt/

K: Precis. Jag märker ju det själv, jag känner mig lite såhär vilsen, det ska jag ärligt säga, men jag är ganska van vid det här, är jag uppe och snurrar på nätterna, då tänder inte jag, för tänder jag så tänker jag att det är bättre att slå i en tå någonstans då och då än att tända och vakna.

Så att jag tycker om att liksom känna mig fram lite sådär.

A: Sista frågan, Katarina! Vad tar du främst med dig härifrån idag?

K: Dels din tanke om att faktiskt belysa och sätta fokus på våld mot kvinnor med funktionshinder, och vilken dubbel utsatthet det är, och sen också den här otroligt sköna känslan av vad härligt det är att vara i mörker. Men också med en vetskap om att det är ju ett val för mig. 
Det är stor skillnad.

A: Och det är faktiskt inte illa även om man är blind! /skratt/

K: Nej, jag förstår det!

A: Det finns en bra grej i det också, så är det ju.

Tusen, tusen tack! Jag är så glad att du har varit här och besökt oss.

K: Ja, jag är så glad över att få ha kommit till er. Stort tack!

A: Tack för att du lyssnat. I det här avsnittet pratade vi om radioprofilen Katarina Hahr som brukade be sina gäster att syntolka sig i hennes program. Och under slutproduktionen av det här poddavsnittet nåddes vi av beskedet att hon har gått bort.
Och vi vill skicka tankar i sorgen till Katarina Hahrs nära och kära. 
I mörkret med är tillbaks igen om en vecka, och då med mig och Fatmir.
Och för att inte missa några avsnitt av I mörkret med så är vårt tips att prenumerera på vår podd i din podcastapp. Har du frågor till mig och Fatmir om hur det är att leva utan syn, så mejla på hej@imorkretmed.se.

I mörkret med har även en Facebook-sida och vi finns på Instagram under hashtagg #imörkretmed.
Ljudtekniker för det här avsnittet och som alltid för I mörkret med var Jan Dahlquist.