Anna Bergholtz: Välkomna till I mörkret med mig, Anna Bergholtz.
Fatmir Seremeti: Och mig, Fatmir Seremeti.
*Signaturmelodi*
F: Välkomna! Kul att vi sitter här igen, jag och Anna. Och fantastiskt roligt att du fick Magdalena Ribbing-priset! Vilket erkännande för allt det arbete du har gjort för personer med funktionsnedsättning, det måste kännas stort, eller?
A: Ja, och du har väl fått den frågan många gånger. Hur känns det? /skratt/
F: Det är så underbart att äntligen få vara på den här sidan av micken och få ställa den frågan!
A: Ja, precis! Nej, men de ringde till mig i slutet av sommaren. Det var en lördag och jag satt hemma och käkade lunch.
Så börjar en kvinna berätta att hon är släkt med Magdalena Ribbing. Hon var känd för att jobba med vett- och etikettfrågor. Men hon har också jobbat som politisk reporter på Dagens Nyheter en gång i tiden, och brinner för mänskliga rättigheter, så då fick jag reda på att jag skulle få det här stipendiet.
Jag hade ingen aning om att det fanns, och jag undrade hur de visste vem jag var.
Och vad jag gör?
Det blir ju lite så, man jobbar bara på...
F: Ja, eller hur. Det jag tycker är spännande är ju att det är en så stor tidning som också skriver om det och lyfter det, och att det ändå finns folk som uppmärksammar allt det du har gjort.
Hur känns det att veta nu att det du gör syns?
A: Jag har jobbat i snart 20 år som journalist och föreläsare och entreprenör inom de här frågorna, och jag blir så väldigt glad när det just är att man lyfter om frågor om funktionsnedsättning.
F: Men varför gör du det, Anna? Okej, det är häftigt och underbart att få priser och sådär, och sen visste du inte ens att du skulle få priset, så du har inte jobbat för att få något pris, men varför gör du det här arbetet?
Varför jobbar du så hårt med de här sakerna?
A: Ja, det är ju både för att jag tycker att det är väldigt roligt, men någonstans är det också att jag tycker att saker och ting är orättvist. Det har det varit från början. Jag har blivit arg och tyckt att något är fel och jag vill göra något åt det. Men sen tycker jag att det är jättekul att skriva artiklar, hålla på med radio, poddar och att möta människor, för det får jag göra hela tiden.
F: Hur kommer du på alla de här orättvisorna, eller hur man ska säga? Du har ju lyft ganska många viktiga och tunga ämnen.
A: Antingen för att jag har råkat ut för något liknande själv, för det gör ju vi som har en funktionsnedsättning, och sen är det ju folk som hör av sig, som har berättat saker helt enkelt.
Du jobbar ju själv nu med att förändra och skapa medvetenhet hos allmänheten, varför gör du det då?
F: Jo, absolut. För min del handlar det, precis som du säger, om att man ser och upplever de här orättvisorna och vill göra skillnad, och när man ändå har en plattform där man når ut till folk, så varför inte? Jag ser det mer som min skyldighet att utnyttja det på ett bra sätt. Sen kan jag uppleva att jag inte alltid vill vara den där killen som är synskadad och som pratar om såna här saker jämt och ständigt. Du och jag har ju hängt på Clubhouse, till exempel, och det är ganska ofta som vi hamnar i rum, där vi blir inbjudna på scen och hela ämnet börjar handla om såna här frågor bara för att vi är med. Det kan jag ibland uppleva att man bara vill slappna av och göra något annat.
A: Hur hanterar du det, då?
F: Ja, jag har faktiskt börjat säga ifrån nu, att här på Clubhouse vill jag bara hänga och lyssna och jag förstår att man undrar och har frågor om hur det är om man inte har ledsagning eller färdtjänst inte fungerar, det är klart att det är många som är nyfikna, och framförallt vill jag ju lyfta den här frågan och låta så många som möjligt få veta om orättvisorna som finns.
Men såklart, jag har ändå börjat säga till att det ibland får räcka.
A: Mm. Jag har nog lite svårt för det, tror jag, att sätta ner foten där. Jag kan också känna det ibland, att man blir "den där blinda Anna", liksom.
F: Ja, precis, man blir ju det och man förknippas med det här var man än är och i alla sammanhang, och som blind och synskadad är man ju ganska van vid att alltid få massa frågor som man behöver svara på. Vissa har ju till exempel valt att hänga på Clubhouse exempelvis, utan sitt eget namn och utan att skriva att man är synskadad, bara för att slippa det här.
A: Men det är klart, vi jobbar ju också med frågorna, så det är därför, det är i alla fall därför jag också har skrivit att jag har egen erfarenhet av att ha en synnedsättning.
F: Ja, så är det ju. Det är bara naturligt att folk är nyfikna.
Men Anna, Clubhouse är ju en sak, det är ju ett slags digitalt mingel eller vad man ska säga, men när man, som du, får massa priser och erkännanden och sådär så handlar det en hel del om galor och mingelträffar och sådär, där man verkligen träffar andra människor.
Hur upplever du att det kan vara som blind att hantera såna situationer?
För jag känna känna ibland att det är en utmaning.
A: Ja, nu låter det som att jag fått jättemycket priser! Det råkar vara just nu, jag brukar inte få det annars.
Jag tror att du är mer prisad.
Men ja, det är en utmaning. Det var ju en mindre tillställning, när det var det här Magdalena Ribbing-stipendiet, men då kommer jag in där och det var hennes släkt och det var hennes systrar, framförallt, och alla var äldre damer som lät likadant, kom fram och hälsade och sen kom de och pratade och då undrade jag vem jag pratade med då! /skratt/ Ja, du vet, känner du igen dig?
F: Det gör jag absolut. Det kan vara svårt, framförallt i stora sammanhang som konferenser eller såna stora mottagningar där det är jättemycket folk och framförallt om jättemånga kommer fram och hälsar kan det ibland vara... Där väljer jag den som följer med med omsorg, det är inte på grund av elakhet eller så, utan den som faktiskt är bäst på att hjälpa mig att mingla, att vara mina ögon där det behövs, så hur gör du där, egentligen?
Hur tänker du när du tar med någon? För ofta på såna här galor får man ju ta med folk.
A: Nja, jag försöker också tänka på, jag modererar konferenser ibland, och då måste jag också ha koll på föreläsarna som ska upp på scen, det kan vara att jag måste springa och få tag på någon, och då behöver jag en ledsagare som kan känna igen folk och kan leta upp den där människan i ett folkvimmel. Sen har det faktiskt hänt att jag har valt att åka på tillställningar på egen hand, det är också för att, jag vet inte hur du upplever det, men jag upplever ibland att när jag kommer med en ledsagare, nu pratar jag om mingel och festligheter, så kan det bli så lätt att folk tror att det är min kompis och att vi hänger ihop, och så pratar man inte lika mycket med mig och så, med oss, för att man tänker att vi har varandra. Vid ett tillfälle åkte jag iväg, och då var det ett mingel för massa föreläsare, så då tänkte jag: "Jag åker själv."
Jag var skitnervös. Men jag tänkte att det skulle vara massa personer där, så jag får ta det som kommer. Och så kommer jag in där, och då hade jag sån tur, det var på ett hotell, och vid receptionen så sprang jag på Claes Schmidt/Sara Lund, som du säkert känner till från Malmö.
F: Ja, absolut.
A: Som har varit gäst i podden också. Och Sara-Claes är ju en ganska känd föreläsare, klär sig i kvinnokläder, och vi började prata med varandra, och sen hängde jag liksom på honom in, så jag var inte längre ensam! Så så löste det sig då. Han tyckte det var så bra, för han är så dålig på att komma ihåg folks namn, så då får du presentera dig för dem och så får han höra namnen en gång till! 
F: Ja, så där är det ju oftast när man är själv. Men det är klart, till våra lyssnare, som kanske funderar på hur man ska bära sig åt, och vad man egentligen gör, så kan jag säga, att det bara handlar om att våga ta det där steget, för det finns alltid någon hjälpsam person, som är genuint intresserad av att veta vem du är och så har man liksom börjat skapa sig ett nätverk och lär känna andra människor. Så att våga ta det där steget och åka själv på en konferens eller en nätverksträff eller vad det är, det är ett stort steg. Ska man ha med sig någon som ledsagare så gäller det verkligen att ha med sig någon som kanske inte tar för stor plats, om det är dig det handlar om och det är du som är där för ett uppdrag eller vad det nu är, så ska det vara någon som är smidig nog, som är en superminglare men ändå har den där förmågan att kunna röra sig in i bakgrunden när liksom "jobbet är klart" och presentationen är skedd, och du har fått kontakt med den du behöver få kontakt med.
A: Mm. Jag tänker, de som är seende då, om de skulle springa på någon på ett mingel, en person som har vit käpp, till exempel. Vad ger vi för tips till dem, då?
F: Ja, det är ju så underbart med de här människorna som vågar komma fram och lägger en hand på axeln och säger: "Hej! Jag heter... Någonting" och "Vad kul att du är här! Säg till om du behöver något!" Det är så underbart när någon vågar göra det. Egentligen, precis som du hade gjort med vem som helst annars, jag kan ibland uppleva att det finns någon sorts rädsla för att gå fram till den som är blind, han som står med käppen där borta, ja, hur hanterar jag det? Hur funkar det? Det verkar spännande, men nej, jag låter bli.
A: Men vad tror du att man är rädd för, då, när man går fram till någon som har en synnedsättning och man hoppar över det?
F: Jag tror att man är jätterädd för att göra fel, rädd för att säga fel saker.
A: Kan man göra fel, då?
F: Det kan man inte, det är det jag tror att vi behöver lyfta upp och folk att förstå! Alltså, visst, det finns ju de där som går fram och grabbar tag i ens arm och drar en hit och dit, men som tur är det inte så många, men att bara lätt toucha en på axeln och säga: "Hej! Jag heter Anna och kul att du är här! Jag ville bara låta dig veta att jag står här." Det är fullt normalt. Då har man inte gjort något fel alls, tvärtom, man har sett till att min vistelse på plats blir mycket, mycket, mycket trevligare.
A: När vi träffades i Malmö - nu sitter vi i Stockholm, för du är här - men vi träffades faktiskt i Malmö förra veckan när jag var där nere, så var vi ute och käkade. Och du hann inte komma in på det här stället där vi skulle äta förrän det kom fram en kille till dig. Vad var det som hände då?
F: Ja, precis. Det kom ju fram en kille som hade sett mig på TikTok och tyckte att det var kul att träffa mig och sa: "Fortsätt med det du gör!" och det är precis den känslan man vill ha, ja, att folk vågar gå fram på det där sättet.
A: Nu blir ju du väldigt igenkänd. Du har många följare på TikTok, och sen, när du kliver in på ett ställe, det syns ju för alla oss som ser dåligt och har vit käpp, det sticker ut. Och sen hajar folk till: "Det är han! Från TikTok!" Hur är det att vara så igenkänd?
F: Ja, än så länge tycker jag bara att det är jätteroligt. Det är verkligen inga som helst problem.
A: Varför det, då?
F: Ja, det är ju för att jag är igenkänd för något bra. Jag är igenkänd för att jag försöker göra skillnad och försöker, som vi pratade om innan, hur man ska bete sig på ett mingel eller en konferens eller så, träffar på någon som inte ser, det är det jag försöker bryta, jag försöker bryta det här utanförskapet. Det är inget som är annorlunda med oss förutom att vi bara råkar se lite sämre än någon annan. Så därför känns det jättebra att jag blir igenkänd, för då känns det som att man har gjort skillnad.
A: Ja, "se lite sämre än någon annan..." /skratt/ Innan jag skulle åka hit, vet du vad jag gjorde? /skratt/ Jag gick med hunden och sen tappar jag greppet om käppen och käppen flyger typ ner i diket! Vad fan liksom... Och så letar jag runt där nere, på tal om att inte se något...!
F: "Se lite sämre", ja...
A: Ja, när jag letar runt efter käppen, det slår på millimetern, det gör det, man letar med handen, det är jobbigt, när det är på väg ner i ett dike också. Det är en bra bit ner när man är kort. /skratt/ Men på tal om mingel och festligheter. Du har ju varit bordskavaljer till Prinsessan Victoria. Hur var det?
F: Ja, det är ju klart att det är lite speciellt när man får den stora äran att få vara bordskavaljer till självaste Kronprinsessan. Det är ju liksom en helt underbar känsla. Men det var ju faktiskt tredje gången som jag fick möjlighet att träffa Kronprinsessan. Nu fick vi ju möjlighet att prata under en hel middag och sådär, och lära känna varandra kanske lite mer än innan, men jag måste ändå få skryta lite och säga att det var en fantastisk känsla att hon kom fram och sade: "Hej, Fatmir! Vad kul att få sitta bredvid dig!" Jag kommer ihåg det från Peking och innan jag skulle till Rio, att de kom och önskade oss lycka till och sådär. Det var en häftig känsla.
A: Hur är det då att sitta bredvid en kunglighet och så ska man då, man ser inte var glaset är och besticken är, och så ska man bete sig ordentligt.
F: Nej, men jag tycker det gick ganska bra, faktiskt. Det var liksom inga problem med det. Jag tänkte inte ens på det. Hon var otroligt ödmjuk och trevlig och fin på så många sätt. Hon beskrev vad som fanns framför mig och glasen och sådär. Men det som var mest överraskande och som jag faktiskt blev väldigt glad över, det var när jag skulle gå fram och ta emot pris, så ställer jag mig upp och ska gå bort till scenen, då är det Kronprinsessan som ställer sig upp och ledsagar mig bort, liksom! Den bilden kom ju sen i någon damtidning. Men det var häftigt, och det beskriver vilken fantastisk människa hon är. Det är inte många kändisar av den kalibern som kanske är så pass ödmjuka på det sättet.
A: Ja, och bekväm i att ledsaga och är inte rädd för att göra något fel.
F: Exakt! Det är så otroligt häftigt att hon bara känner att hon fixar det och gör det här och så kör vi och så räcker hon mig armen så att jag kan ledsagas fram, bort till scen. Det är en förebild på många sätt. Men Anna, jag är inte den enda som har träffat kungligheter här! Du har ju modererat när Prinsen varit på plats, hur var det?
A: Ja, jag fick ju jättemycket anvisningar, att tänka på att alla ska stå upp när Prinsen kommer in, men det ser ju inte jag! Och sen får jag inte säga "du" till honom och så, men det gick ju bra.
Men det var lite kul, för sen, i pausen så fick vi ju gå iväg, några särskilt utvalda, och fika med Prinsen. Då kom han fram och tittade på mig och sen sa han: "Du, jag måste bara fråga. Du höll ju tiden så bra!" Det måste man ju göra som moderator, men han undrade ju hur jag gör det. Så då fick jag visa min klocka! /skratt/ Och sen öppnade jag locket, för jag har ju en sån taktil klocka, som man kan öppna och känna var visaren står och så. Då undrade Prinsen om jag inte flyttar på visarna då, för det är ju lätt att komma åt med fingrarna, kanske? Men det gör vi inte ju, för man är van vid att känna väldigt lätt.
F: Ja! Men det är spännande, att de faktiskt är mänskliga, precis som vem som helst.
A: Ja, såklart. 
F: Och jag började till och med skämta lite med Kronprinsessan, för hon frågade mig vad som hände efter middagen, och då sa jag: "Det är väl efterfest i palatset" och då sa hon: "Säg inte till någon!" Så vi kunde ändå dra lite skämt. Det förklarar att det är mänskliga och tycker om samma saker som vi gör.
A: Ja, jag tänker att det är väl det som är det intressanta när vi pratar om det här också, för här sitter vi och pratar om att en del blir osäkra och möter oss blinda, och vi kanske "ÅHH!!" möter någon som är kunglig. Så vi är ju människor allihopa.
F: Ja, just det.
*Reklamvinjett*
Stort tack till vår samarbetspartner Svensk Skrivtolkning som gör det möjligt för fler att ta del av I mörkret med genom att texta våra avsnitt. Textade avsnitt hittar du på vår hemsida imorkretmed.se.
*Slut på reklaminslag*
A: Vad har annars hänt sen sist vi poddade?
F: Ja, det har väl hänt en del. Jag har gjort fler TikToks, jag har jobbat massor och sen, den 24:e oktober var det ju också World Polio Day, en dag där man uppmärksammar alla poliofall i världen, och där man försöker att på olika sätt samla medel för att vaccinera mot polio, för faktum är att blir man vaccinerad mot polio så blir man inte förlamad. Annars blir man det. Och jag är med i en organisation som heter Rotary och jag och en vän, Areola, som fick mig att börja TikTok:a, vi brukar göra lite utmaningar och då kom vi på en utmaning där vi skulle springa 3,5 km, varje timme i 24 timmar, i syfte att samla in pengar till just poliovaccinationsprogrammet, "End Polio now". 
A: Hur långt är det då? Alltså, 3,5 kilometer i 24 timmar?
F: Det är jättelångt. Det är, det var lite mer än 3,5 kilometer, den slinga som vi hade valt ut. Så totalt landade i på 86 kilometer på 24 timmar. 
A: Mer än två marathon!
F: Det är det ja, precis. Men när man tänker efter, visst, vi var jättetrötta, sömnbrist, hade ont i kroppen, och ont överallt. Och vi frös, jag har nog aldrig frusit så mycket, för du vet, när du väl har kommit upp i 3,5 kilometer, så är du varm och go och kroppen funkar och sådär. Men sen ska du sätta dig och vila lite till nästa timme börjar, då hinner du bli kall och stel och så börjar det igen.
A: Hur länge vilade ni emellan?
F: Ja, det är alltid från, vissa rundor tog vi på strax under 20 minuter, vissa på slutet gick upp emot 30-35 minuter, så det tar längre och längre tid. Resten vilar man ju, sen börjar man prick nästa timme igen. Och sen gör man det i 24 timmar. Men allt det till trots, när vi nu har fått siffrorna och ser i efterhand, att för att vi sprang i 24 timmar så betyder det att 550 barn kommer att kunna fortsätta springa resten av sitt liv, och slippa polio, och då känns allt väldigt värt det.
A: Ja, det är ju fantastiskt. Det är lite roligt, för när vi poddade sist så hade du ju precis sprungit Stockholm Marathon och börjat vila, och nu blir det det här då!
F: Det är klart, det var lite olyckligt att det kom så tätt inpå ett marathon, för kroppen var kanske inte fullt återhämtad och så. Men det gick och jag lyckades springa alla 24 varv. Och att lyckas med en grej som jag kommer bära med mig resten av mitt liv, att jag klarade det.
A: Ja, och sen, också, göra det för en riktigt bra grej, att fler kan få vaccin.
F: Ja, men såklart, bara tanken på att 550 barn som annars hade riskerat att få polio nu inte kommer behöva det. Bara det gör det hela värt. Den tanken slog ju mig mer än en gång i slutet, att vi kör för dem.
A: Ja, och då ska man också vara medveten om att det här är för länder som inte har det så bra som vi ändå har det i Sverige, även om mycket behöver bli bättre här, men personer med funktionsnedsättning har det betydligt tuffare i andra länder.
F: Vad har du gjort sen vi poddade sist, då, Anna?
A: Ja, jag har ju också jobbat, precis som du. Jag har faktiskt utbildat Boverket i hur de kan bli bättre på inkluderande kommunikation och syntolkning! Vad säger du om det?
F: Jaha, vad spännande! Oj. Ja, det låter ju faktiskt väldigt välbehövligt, om man säger så. Det är väl klart, det är de som lägger fram massa riktlinjer och sådär, så det är väl bra att de har koll på det. 
A: Ja.
F: Det känner jag. Grattis, bra jobbat måste jag säga!
A: Ja, det är jättebra med det initiativet. Myndigheterna har lite andra lagkrav på sig nu, sen förra året, att man ska vara tillgängliga när det gäller webb och digitalt och så. Så vi kan väl skicka ut också till alla våra lyssnare att vi också finns på TikTok, Instagram och andra sociala medier, och syntolka gärna era bilder! Då blir det mycket roligare för oss att följa er.
F: Ja, precis! Ibland så kanske det kan räcka med att bara prata om själva, ja, vad som händer på bilden, i din text, sen finns det ju lite olika sätt att syntolka den på, som en alternativ text till exempel.
Men om bilderna syntolkas så gör det faktiskt att vi kan hänga med på ett helt annat sätt, och då blir det mycket roligare.
Det jobbigaste som finns är vissa jättespännande personer man följer på Instagram och så tänker man: "Wow! Den här personen vill jag veta mer om." Och så har de bara lagt upp en bild med en yacht-emoji, som beskrivning eller text, och det säger mig inte ett tjota! Så därför är det... Man blir ju så nyfiken, så därför är det bra att man faktiskt tänker på sånt.
A: Ja, jag håller med. Jag kan bli så jäkla nyfiken. Även om det kommer svar med massa emojis så fattar man ändå ingenting.
F: Exakt! 
A: Men du, vi avrundar! Tack för idag! Det här var ju kul som vanligt.
F: Ja, absolut! Tack själv. Och tack till lyssnarna, som vi fick fantastisk feedback av från förra gången. 
A: Mm! Vi vill ju jättegärna ha frågor, de kan man skicka till hej@imorkretmed.se.
F: Jag kanske lovar för mycket nu, Anna, men jag lovar: Inga frågor är för dumma. Så ställ vilka frågor som helst!
A: Ja, bra, då vet vi det! Sen ska vi också avsluta med att säga att vi säger tack till vår samarbetspartner Svensk Skrivtolkning, för du vet, Fatmir, avsnitten vi gör, de textas också.
F: Ja, visst är det underbart, att folk som kanske har lite svårigheter att höra också har möjlighet att hänga med.
A: Ja, tack så jättemycket till Svensk Skrivtolkning, och vill man veta mer så kan man gå in på skrivtolkning.se.
Ja, det var alltså allt för mig och Fatmir för denna gång. I mörkret med är tillbaks igen om två veckor, och då är vi på Svartklubben och möter författaren Katarina Wennstam i mörkret.
I mörkret med har en Facebook-sida, följ oss gärna där. Vi finns även på Instagram och har hashtaggen #imörkretmed. Gillar du I mörkret med får du gärna betygsätta oss i din podcast-app. Tack och hej och på återhörande!