Anna Bergholtz: Välkomna alla lyssnare till I mörkret med och till vårt alldeles nya inslag med mig och Fatmir Seremeti.
Fatmir är en vän till mig, också blind, och före detta paralympier och känd på TikTok.
Vi kommer att prata om våra liv bortom syn.
Det här är alltså första avsnittet.
Och nu kör vi igång!
A: Hallå, välkommen Fatmir till I mörkret med!
Du ska ju bli ett stående inslag här i podden.
Fatmir Seremeti: Ja, men tack! Det känns kul faktiskt.
A: Vad härligt!
Du och jag känner ju varandra sen tidigare. Och du vet, första gången som jag verkligen minns väldigt starkt, kan du gissa vad det är för någonting?
F: Oj! Det... Ingen aning!
A: Det var faktiskt när jag hade gjort ett inslag för någon taltidning om kläder. Och då hade jag intervjuat Ebba von Sydow som håller på med stil och mode och sånt. Och så skrev du på Facebook: "Varför frågar du inget om kläder och mode för män?" Ja, jag bara: "Ja, det var ju dumt." /skratt/
F: /skratt/
A: Minns du det?
F: Ja, nu kommer jag absolut ihåg det. Det var det jag reagerade över, framförallt, wow, det är fler som är intresserade av kläder, som jag också är! Och sen ville jag veta mer om stil och mode för män. 
A: Det gjorde jag riktigt dåligt! 
F: Ja, det får du göra om!
A: Ja, det får jag! Precis. Berätta lite för alla lyssnare vem du är!
F: Ja! Fatmir heter jag, är idag 38 år gammal, inte just idag, men ja. 38. Jag har hållit på med parasport, en bollsport för synskadade som heter Goal Ball i kanske 20, ja, över 20 års tid. Har varit i landslaget ungefär lika många år. 
Har fått äran att representera vårt fantastiska land i saker som EM, VM och tre stycken paralympics. Har varit med och tagit medalj i de allra flesta tävlingarna som vi har ställt upp i. Jag har jobbat mycket med, och brinner mycket för frågor som rör personer med funktionsnedsättning och framförallt att personer med funktionsnedsättning ska få en ärlig chans att kunna bli mer självständiga och oberoende av andra. Och då brinner jag jättemycket för att ge samma möjligheter för att kunna arbeta och tjäna pengar och kunna vara delaktig i samhället som alla andra. Så det är någonting som jag liksom har haft med mig hela tiden, även som goal ball-spelare, sen som yrkesperson i rörelsen, Synskadades riksförbund, som jag jobbade på tidigare, men också så länge jag har drivit eget och nu när jag jobbar på ett annat bolag så jobbar jag med ungefär samma saker, det vill säga att göra samhället mer tillgängligt och bättre för personer med funktionsnedsättning. Sen driver jag ju ett TikTok-konto som har ganska många följare.
A: /skratt/ Ja, nu är du inte blygsint!
F: Har ganska mycket engagemang i sociala medier överhuvudtaget och känner väl att, har jag den plattformen och möjligheten ska jag kunna utnyttja det för att försöka sprida kunskap om till exempel hur det är att leva med en synnedsättning och få folk att förstå, arbetsgivare, att förstå, att fan, vi kan också. Vi vill och vi är bra på saker och ting.
A: Där någonstans tror jag väl också att vi har mötts i det. För vi har ju jobbat på olika håll med de här frågorna, ganska länge. Och är också så himla övertygade om att det är ett sånt resursslöseri att inte ta tillvara på den kompetens som finns.
F: Ja, men precis. Jag blir ju rent ut sagt förbannad när man liksom pratar med människor som då råkar vara blinda, men de har liksom lika mycket högskolepoäng eller universitetspoäng som en läkare har men ändå har de inget jobb.
Alltså, då är det någonting som är sönder i vårt samhälle.
A: Ja. Nej, men det är väl därför vi också gör det här, Fatmir, tänker jag, att podda, för det här ska vara ett nytt inslag i vartannat avsnitt av I mörkret med, där du och jag ska samtala om livet, och jag tänker också att folk ska kunna ställa frågor till oss precis som man kan göra på ditt TikTok-konto. Du måste ju berätta om det här med TikTok! Du har ju verkligen på kort tid blivit en sånhär viral succé, som man kallar det.
F: Min tanke om TikTok, helt ärligt, var såhär, att, ja, det är väl en plattform där tonåringar och barn håller på och dansar liksom, och visar upp lite dans-moves, inget fel i det, absolut, jättetrevligt och kul om de vill det. Men sen har jag en vän som själv är ganska stor på TikTok, Areola, som håller på med massa träningsutmaningar och sånt, som samlar in pengar för att bekämpa cancer och sånt.
Hon började prata med mig om att jag måste ha ett TikTok-konto, att jag har så mycket bra som folk behöver veta. Jag sa "njae!" och var väldigt skeptisk till det. Men hur som haver så startade jag det här kontot och från första början har jag fått så mycket kärlek och engagemang och views, alltså antal visningar, det har bara exploderat. Jag har haft videos med över 1,2 miljoner visningar.
A: Varför tror du att det har blivit så stort och så fort också?
F: Jag tror att TikTok delvis är ju det nya, det är ju liksom så att jättemånga har gått över från Facebook och kanske Instagram börjar tappa lite.
Det är just det här formatet med rörlig video och ljud och bild som man framförallt fångar unga människor med. Det är där de allra flesta hänger. Sen tror jag att det jag gör är ganska unikt, det finns inte så många, det är ingen jag känner, i alla fall i Sverige, som håller på med och visar hur det är att vara blind och leva ett normalt och vanligt liv, liksom. Och alla de frågorna som ställs i kommentarsfälten visar också på att det saknas väldigt mycket kunskap där ute. Man behöver prata mycket mer om det här, alltså, jag menar, bara frågor som hur jag fixar mitt hår, då säger det mig att människor, i och med att så många har frågat mig det, då säger jag, att människor i allmänhet tror att bara för att man är blind så har man en assistent som kommer och fixar håret och klär på dig och allt det där.
Så är det ju verkligen inte. Jag menar, assistans kan man ju bara fetglömma, för att inte prata om ledsagning, som folk slåss om varje dag, för att gå och handla och göra vanliga saker. Alltså, du behöver ju inte hjälp med att fixa håret, och då ska du inte ha det heller, helt enkelt.
A: Vad är det för frågor som dyker upp då? Förutom att fixa håret.
F: Det kan vara allt möjligt. Det kan vara såhär hur jag går över gatan, hur använder du din mobiltelefon, hur lagar du mat, hur handlar du kläder, hur väljer du kläder, hur vet du att det är helt torrt när du har gått på toaletten... Alltså, det är så många frågor och av så olika karaktär.
A: Vad svarar du på den sista?
F: Ja, då frågar ju jag, för liksom, i min värld så är det så att du har torkat dig och om det är torrt så känner du det på pappret, liksom. Men för många seende verkar det faktiskt vara att man tittar på pappret, /skratt/ om det fortfarande är fläckigt eller inte, liksom...
A: Alltså, gjorde du när du såg det? /skratt/
F: Det minns jag inte! Det kan jag inte minnas att jag gjorde, faktiskt.
A: Nej, nu är det ett tag sen både du och jag kunde se. Jag minns inte heller. Det är det som blir så himla tydligt, att man utvecklar liksom andra sätt att göra saker på, och det blir så självklart. Det är inget svårt alls.
F: Nej, precis. Jag kanske skulle ha sagt i min presentation att jag är gravt  synskadad idag, eller blind. Jag ser i stort sett bara skillnad på ljus och mörker och har sett fullt fram till 13 års ålder. Så det är därför vi kan prata såhär och veta liksom hur det såg ut innan, och vad man ser eller inte ser idag.
A: Men du, innan vi snackar lite såhär om vad som hänt den senaste tiden för dig, så förutom allt med TikTok, hur sjuttsingen fixar man TikTok och videos när man inte ser?
F: Att filma är faktiskt inte så svårt, då använder jag den vanliga iPhone-kameran till exempel, och filmar och då får jag också ganska mycket feedback om det är rakt eller inte, och sånt. Själva TikTok kan vara lite knepigt. Ska du verkligen hålla på med lite mer avancerad redigering som är liksom såhär, att du ska visa upp kläder du fått i sponsring eller köpt, så vill man kanske göra det med häftiga effekter och sånt, och då får man ju ta hjälp. Jag har ju, ja, min vän Areola som hjälper mig jättemycket, min dotter Jasmin också. Så man får ta lite hjälp med själva redigeringen så det ser snyggt och visuellt häftigt ut. Ja, till exempel att du får en tröja kastad till dig och så helt plötsligt är den på dig! Du ser inte hur det går till, utan det blir ett magiskt trick liksom. Det är ju såna grejer man kan få hjälp med ibland. Och sen, även lägga in texten på rätt ställe i själva bilden i videon, så att den inte står för ansiktet eller sådär, om man ska ha text.
A: Vad heter du på TikTok, då?
F: Fatmir Seremeti, precis som mitt namn och efternamn, så hittar man mig där. Strax över 50 000 följare tror jag.
A: Ja, det är strålande! Jag tänker att vi ska fånga upp en del av de frågorna som har tagits upp där och prata vidare om dem, utifrån våra båda perspektiv, framöver, i podden här också. Har man frågor kan man ju då skriva till oss också.
F: Ja, men precis! Exakt.
*reklaminslag för Svensk Skrivtolkning AB*
F: Ja, det kan ju vara såhär, att det är många nya följare av den här podden, en del som inte känner igen podden och som hittat till oss, till din podd, till I mörkret med, och det är kanske bra att veta vem Anna är också!
A: Okej, du tänker så! Jag är ju från Skåne, precis som du, men jag bor i Stockholm numera, jag är 43 år nu. Jag förlorade synen när jag var 24 och jobbar som journalist, entreprenör och är en person som precis som du verkligen brinner för det här med att allas kompetens ska tas tillvara på och att alla ska synas och höras, och framförallt har jag jobbat mycket inom media och tycker att det är så trist att det fortfarande är mycket av den här offer-hjälte-bilden i media som syns, att man inte är med som vem som helst. Och I mörkret med startade jag 2018 och det är ju, i vartannat avsnitt nu, så tar jag emot gäster, kända personer eller mindre kända personer, på Svartklubben i Stockholm, som är en mörklagd krog, och där intervjuar jag dem då, i totalt mörker. Så då bjuder jag helt enkelt in dem till vår värld, Fatmir, och så får de prova det för en stund. Och det är ju så himla spännande också att se vad som händer i samtalet, för att för mig är det ju som vilken intervju som helst, bortsett då att mina gäster har försatts i blindhet.
F: Jag tycker att just det där konceptet är så coolt och häftigt. En ganska vanlig fråga jag får på TikTok är just hur blir det att avläsa ansiktsuttryck, och det är ju det som är så häftigt, att när gästerna kommer till Svartkrogen och sen kan de inte se ditt ansiktsuttryck, vad de berättar, hur det berör dig, utan det enda de har att gå på är din röst, liksom, det är ett väldigt intressant koncept.
A: Ja, jag skulle ju säga det att jag tycker att rösten mer är själens spegel, än ögonen.
F: Ja, för oss så tror jag att det har blivit det och vi har ju lärt oss att utnyttja hörseln på ett helt annat sätt än vad många andra gör. Vi kan ju höra nyanser i rösten, känslor som kanske många människor inte har en chans eller en tanke på att snappa upp, liksom.
A: Jaha, men vad har du hittat på då, den senaste tiden?
F: Senaste tiden, jo. Jag älskar att springa. Jag älskar verkligen att utmana min kropp liksom fullt ut. Så min mål och min dröm, på min bucketlist har det funnits att jag måste göra ett maraton minst. Jag anmälde mig till Stockholm Marathon. Sen gick jag och skadade mitt lår, ganska kraftigt, på en goal ball-helg i Trelleborg. Och då funderade jag och tänkte: "Fan, nu är mitt maraton kört. Vad fan ska jag göra nu?" Jag tränade på och ställde upp, stod på startlinjen på Stockholm Marathon den 9:e oktober och kunde faktiskt genomföra loppet och till och med på tiden 4.02.
A: Ja, det är så sjukt imponerande. /skratt/
F: Det var något av det vidrigaste jag har gjort i mitt liv. De där fyra sista kilometrarna var bara, alltså, det var bara en fajt mot mig själv, mot min hjärna som bara sa: "Det räcker nu! Du kan gå sista fyra, det gör ingenting, skit i tiden!" Jag hade ju en dröm om att springa under 4 timmar, nu blev det 4.02, men hade jag gått hade det inte blivit 4.02 kan jag säga. Så det var verkligen fajt där, viljornas kamp i de sista fyra kilometrarna. Och man säger, man brukar ju säga att egentligen börjar ett maraton sista milen och det är verkligen helt sant. Stockholm Marathon består ju av massa backar och de kommer alla i slutet av loppet. Tyvärr. /skratt/
A: Inte platt som Skåne!
F: Nej, verkligen inte, jag tror att jag fick fler höjdmeter på Stockholm Marathon under liksom själva loppet än vad jag brukar få under ett års träning i Malmö, så...
A: Ouf! Det säger en del.
F: Ja, det är flera höjdmeter, ja, absolut. Men känslan att få komma in i en mål efter en sån bedrift är ju liksom så oslagbart, jag lyckades till och med få det på film och man känner, man hör, man ser, känslorna bara sprudlar ut och det går inte att hejda sig liksom. Man hör alla de här som har kommit in i mål och ja, folk får kramp, någon skriker, någon gråter, någon spyr och allt möjligt, men att göra ett maraton är en otrolig bedrift.
A: Ja, det är så imponerande. Jag såg ju den här korta snutten som du hade lagt ut och blev lite rörd, när du skriker: "Jag är en fucking maratonlöpare!!" 
F: Ja, men det är ju en dröm som jag tror att många har, att få kalla sig för maratonlöpare, att få en sån här finisher-tröja, att få den där medaljen, och sen, liksom fan, "Jag har gjort ett maraton!" Förstår du, det är 42 195 meter som jag har sprungit! Jag har inte åkt bil, eller cyklat, jag har sprungit skiten, liksom! Jag har fucking gjort det liksom! Ska man liksom, försöka förklara det på något annat sätt än att det är en magisk känsla?
A: Men nu undrar säkert folk, alltså, hur sjutton springer man då när man inte ser, för du vet ju inte vart du ska springa någonstans?
F: Man har ju då en guide, en ledsagare, som man springer med, som springer bredvid mig, och vi har ett kort snöre mellan varandra, kanske en meter långt ungefär, och sen gäller det att kommunicera hela tiden, och som här nu på maratonloppet, så kommer det in folk som springer framför och de tänker inte på det, de är trötta, det är mycket folk i starten och sådär. Ibland får jag hålla i guidens arm, nu sprang jag med en otroligt duktig och rutinerad maratonlöpare, Lona Justesen, som gjorde sitt 29:e maratonlopp.
A: Ouf! 
F: Ja, och hon är ruskigt snabb, så hon har ju en överkapacitet och kan vara pigg den sista milen när jag är jättetrött och kan verkligen koncentrera sig på att fokusera och kommunicera så att vi tar oss säkert fram. 
A: Men hur lätt är det att hitta någon som både kan tänka sig att ledsaga någon som inte ser, och har den kapaciteten att man faktiskt kan springa ett maraton?
F: Ja, men alltså, i den världen, börjar man prata löpning till exempel, så finns det ju massa klubbar och människor som är galna nog. Jag lovar, det finns hur många som helst!
A: /skratt/ Galna nog!
F: Som kan göra såna saker. Det gäller bara att själv vara öppen och ta initiativ och fråga sig fram och kolla liksom, sen behöver man inte köra på samma guide alltid och i alla lopp och tävlingar om man inte vill, utan det gäller bara att hitta rätt sammanhang och hänga där och prata med rätt folk, så kommer det att lösa sig. Men vad har hänt i ditt liv, Anna, på senare tid, då?
A: Jag har inte sprungit maraton kan jag säga! Jag har faktiskt, jag håller på med renovering i vår lägenhet som vi ska flytta tillbaka till, för jag har ju bott på landet senaste året, under corona, som en del av lyssnarna har hört i podden sen tidigare. Och sen har jag varit så här helt uppslukad av en TV-serie på Netflix, jag vet inte om du har sett den, Fatmir, "Squid Game"?
F: Alltså, jag har sett att du har skrivit om det på sociala medier, men jag har faktiskt inte haft tid att titta på någon serie. Jag tänkte att kanske någon gång när höstrusket slår in så kanske man kan mysa lite i soffan med en sån serie.
A: Vet du vad den handlar om?
F: Ingen aning! /skratt/
A: Nej. Alltså, jag tror att det kan vara en Fatmir-serie, för det är en koreansk serie som handlar om hur ett gäng människor som har massa skulder och blir erbjudna att tävla mot varandra. Och så gör de olika spel och lekar som, ja, man känner igen från barndomen, men det är bara det att om du åker ut och förlorar, så dör du.
F: Oj! Shit. Jaha. 
A: Men däremot, tar du dig igenom allt det här och vinner så kan du vinna, alltså, det är hur mycket pengar som helst, så det är liksom helt galet. Nej, men det är en sjukt spännande serie som också verkligen ifrågasätter och sätter fokus på vad som är viktigt i livet.
F: Det låter ju typ som någon sorts Hunger Games-variant?
A: Ja, lite så skulle jag säga.
F: Men då undrar säkert lyssnarna, vad fan, de där två är ju blinda, hur tittar de på TV? De pratar ju om en serie!
A: Ja, precis. Jag ska också tillägga det, för lyssnare som inte vet, jag har ju också recenserat film tidigare och blev känd som Sveriges första blinda filmrecensent. Jag tittar ju mycket på syntolkade TV-serier, och det finns jättemycket på Netflix, men tyvärr, ska jag säga, så är inte "Squid Game" syntolkad. Därför har jag fått sitta och se på den med min sambo som är seende och har berättat för mig. Så det är ett tips till dig, Fatmir, att du ska se den med någon som kan syntolka åt dig. Men annars finns det ju hur mycket som helst som är syntolkat, numera, eller hur?
F: Precis. Och i korthet är ju syntolkning en beskrivning av det som händer, liksom, det visuella, där det inte är så mycket ljud och de inte berättar vad som händer.
A: Ja. Man kan gå in och testa själv om man har Netflix eller SVT - och välja det syntolkade spåret, eller sätta på syntolkning. Alltså, min sambo, han sitter själv och tittar på syntolkat ibland när jag inte är med. Och då kan jag fråga varför han har det på! "Det är så skönt!" för då sitter han och spelar lite spel på mobilen samtidigt och så kan han laga mat samtidigt som någon TV-serie är på. Det är ju jättebra!
F: Ja, men precis. Exakt. 
A: Jaha! Men du, vad kul att vi är igång med det här.
F: Ja, det känns ju helt underbart, faktiskt, det är jätteroligt. Vi kommer att bjuda på massor med spännande och roliga ämnen framöver, och massor med snack. Och så ska vi bjuda på oss själva så mycket som det bara går.
A: Ja, verkligen! Vi är tillbaka igen med dig om två veckor. Vill man höra av sig med frågor mejlar man hej@imorkretmed.se och både du och jag finns på Instagram och på sociala medier, och sen har vi ju hemsidan imorkretmed.se.
F: Tack för idag, så hörs vi igen om två veckor!
A: Ja, men tack, bästa Fatmir! Och för er som är nyfikna på vad en fladdermusexpert kan ha att berätta, om dessa mytomspunna och läskiga serier, kan tune:a in I mörkret med redan nästa vecka, för då möter jag Johan Eklöf på Svartklubben i Stockholm. Vi hörs då!