Anna Bergholtz: Det här är I mörkret med, Sveriges och troligen världens första podcast som spelas in i totalt mörker.
Ulf Nordquist: Då kan jag berätta från förberedelsen innan det börjar, att jag kommer leda in Tina, genom att jag har min blindkäpp ihopfälld, och hon håller i den andra änden, så kan vi hålla avstånd. Så nu fäller jag ihop den, sådär, så har jag den i bakfickan, så ska vi se om hon får stämningen att funka. Ja, börjar du bli redo eller?
*Introduktionsmusik*
A: Kära lyssnare!
Det här är nypremiären av I mörkret med, och jag heter Anna Bergholtz, och bvi hoppas ni är lika taggade som vi är på att I mörkret med är tillbaks.
Idag kommer ni möta en person som fastän hon aldrig spelat eller sjungit kom in på visskolan i Västervik. Idag är hon en aktivist som ger röst åt folk som sällan hörs, och industrihistoria får ett nytt ansikte genom att lyfta kvinnors röster.
Det här är I mörkret med med Tina Wilhelmsson.
U: Nu försvinner ljudet för dig.
Tina Wilhelmsson: Jag får prata nära kroppen.
U: Skulle jag gå rakt fram nu skulle jag krocka i pianot, men så kul ska vi inte ha det.
Nu kommer vi upp i själva matsalen. Upp på mattan och sen gå igenom en liten öppning här bredvid en vägg. Här är det lite krångligt. Ja! Då har vi klarat det.
Här passerar vi Anna.
A: Hej, hur går det?
T: Vad fint att höra din röst lajv!
U: Håller du käpp eller gitarr?
T: Gitarr.
U: Eller lägg ner den här.
Bordet är här ja - *knackar*
A: Ta det långsamt nu!
U: Jag gör det. Ligger gitarren där. Kan inte du skjuta halsen där åt mitt håll.
Nu är den ju jättebra.
A: Pratar du om gitarren?
/skratt/
T: Min hals!
U: Nu har jag ställt den bakom stolen jag ska sitta på.
Bra, exakt, om du tar din högerhand mot mitt håll, så får du tag på gitarrhalsen, går du lite längre bort, nej, andra hållet, ska du hitta lite vatten.
T: Där är vattnet!
Åh, stort glas, tack!
U: Har du kontroll på läget!
T: Inte alls! Men det är jättebra.
U: Då ska jag avlägsna mig.
T: Åh, härligt vara hos dig. Äntligen!
A: Ja, vi har försökt planera, sen kom corona, och du är på väg till Fågelstad jazz- och visfestival. Vad gör du där?
T: Jag ska sjunga några visor.
Vi ska ju fira att kvinnor har haft rösträtt i Sverige 100 år, så det är stort partaj på Fågelstad, nu i helgen.
A: Vad är Fågelstad, för de som inte är...
T: Det är på något, sätt, kvinnorörelsen började på många ställen, men det var en viktig plats, man utbildade kvinnor i rösträtt, många röstade inte, så man behövde utbilda kvinnor i demokrati, man hade kurs, Elin Wägner var ledande och utbildade kvinnor från alla klasser.
Nu har kvinnorörelsen köpt tillbaka platsen.
A: Hur är det annars, då?
T: Jo, det är bra. Jag har ju haft, eftersom alla mina spelningar blev inbokade, så började jag plugga på distans, jag har varit instängd och isolerad under lång tid. Jag pratade med en vän och min sambo och de sa att jag har blivit en mer ängslig person under denna tid, så detta är bra att utsätta sig för!
A: Då kommer du till Stockholm, med massa folk!
T: Ja, jag vill ju inte vara ängslig, men det har blivit så under pandemin.
A: Är det något nytt för dig?
T: Ja, jag har alltid struntat i den, gjort saker ändå.
Backpackat ensam runt i världen och varit orädd av mig,. Men det här var, ja, som när man blir äldre, man blir rädd för saker och ting.
A: Jag kan känna igen mig.
Jag har hyrt ut lägenheten och flyttat ut på landet och det är först nu under sommaren som jagvarit i Skåne, varit i Norrland och vandrat, träffat inte mycket men lite mer folk och det är verkligen en omställning.
T: Ja, man får vara snäll mot sig själv och skynda långsamt.
A: Det låter klokt!
Du får berätta för de som lyssnar vem du är!
T: Ja, precis. Jag heter Tina Wilhelmsson och kommer från Västerås ursprungligen, och bor i Ånge med min sambo. Det är Sveriges geografiska mittpunkt, så om du sätter en knappnål i Ånge är det total balans.
A: Coolt!
T: Ja. Västernorrland.
Jag tog en pol mag, magisterexamen i politik på universitetet, som präglat en stor del av det jag hållit på med, jag jobbade med sexuella rättigheter, jag jobbade här på Medis, Medelpad höll jag på säga, men det är ju hemma, på RFSU då, och sen fick jag för mig, jag jobbade för SIDA och gjorde uppdrag i Uganda och fick för mig att jag borde bli artist, så jag åkte hem och gick folkhögskola, sen dess har jag i princip spelat, så jag har turnerat som sexualpolitisk feministisk visartist.
A: Jättehäftigt.
Men om vi backar till magisterexamen, vad hände då när du pluggade det?
T: Nej, men jag kom liksom in på det här spåret med sexuella rättigheter, och jag skrev min magisteruppsats i Uganda om sexuella rättigheter, det har sen liksom påverkat allt jag gör.
Och jag är ju en aktivist. Och uttalar mig ofta i de här frågorna, det är bland det första jag gör, jag flyttar mycket, det första jag gör när jag kommer till en ny stad är att uttala mig i detta och ta reda på hur regionen jobbar med frågorna, hur det ser ut i skolorna, jag erbjuder hjälp och stöd till lärare.
A: Hur blev det sexuella rättigheter?
T: Jo, det var i Lund då, det var välkomstgille, jag gick runt bland borden, många häftiga studentföreningar, men det mesta handlade om alkohol, det var ju att locka nya studenter till organisationer och föreningar med att man festade mycket, men en organisation satt där och sa att de jobbade med sexuell hälsa och de stack ut så mycket, och jag undrade hur det var, och sen blev jag ordförande. Så jag har gått många nätter och delat ut kondomer till fulla studenter i Lund.
A: Jätteviktigt!
T: Ibland har man kommit i sista stund, när man ser vad som händer. /skratt/
A: Ja, man bara... /skratt/
T: Skulle jag aldrig göra idag.
A: Du är från Västerås, född 1977 som jag, ett mycket bra år!
Hur var du som barn?
T: Mina föräldrar har berättat att jag var arg och glupsk.
Jag kunde skrika tills jag svimmade.
Pappa fick blåsa i munnen på mig.
A: Men Gud!
T: Jag var så förbannad så jag inte kunde hantera det.
Men jag kunde stå och skrika och sen falla ihop tills de försökte väcka mig...
Så jag var ganska arg i skolan och mycket såhär, mina föräldrar fick komma till skolan, ja, Tina, det går bra, men hon är väldigt arg..
A: Av vad?
T: Jag vet inte, det var den lilla aktivisten i mig. Sen var jag väldigt glupsk, när jag fick en banan så kvävdes jag, de fick dra upp den ur halsen på mig.
Det var väl det. Jag var ganska arg och hungrig som barn.
Hungrig på livet och arg på livet.
Sen är jag uppvuxen i ett hem, dels, tyvärr, med en del alkoholmissbruk men också politik, facklig kamp, liksom industriarbetare, mycket liksom politiska möten i vårt hem och sådär, pappa var ju väldigt radikal, liksom, sådär...
Sen gjorde vi, vi hade likadana träningsoveraller hela familjen, så det var mycket fotboll.
A: Då har du kampen med dig hemifrån på något sätt.
T: Ja, vi lyssnade på pappa 1:a maj varje år, när han höll tal.
Det har såklart präglat mig. Jag pratar ju alltid politik med pappa.
Det blir väldigt, ganska högljudda diskussioner ibland. Vi tycker olika ibland.
Men alltid spännande diskussioner hemma hos pappa.
A: Men alltså, du bestämde dig för att gå den här visskolan sen i Västervik, hur kommer det sig att det blev det?
T: Nej, men, jag satt och bara, jag vet inte varför, men jag kom in på någon webbsida och började läsa om en kurs i vistolkning eller något sånt, och så började jag gråta.
Jag grät sällan på den tiden.
Då tänkte jag att jag måste ta reda på varför jag gråter.
Då åkte jag på en helgkurs och kände att det är mitt språk, den här berättartraditionen.
Visan är så fantastisk, för den väjer inte för sorg och död och smärta.
Det finns ju också vackra sommarsånger, men till skillnad från andra genrer väjer den inte för något, allt finns liksom med i livet, och jag blev helt störtförälskad och sökte till en utbildning, när jag sökte satt jag framför en jury med etablerade artister, och de meddelade sen att jag hade ingen färdighet, jag kunde inte sjunga eller spela gitarr.
Men de såg att jag var så taggad!
Så de trodde jag kunde lära mig.
A: Hur kändes det?
T: Klockrent.
Hade de sagt något annat hade jag nog blivit arg.
För jag kunde varken spela eller sjunga då.
A: Du hade inte hållit på med musik?
T: Nej.
A: Gud, vad häftigt.
T: Jag höll ju på med sport och hade stort förakt mot kulturarbetare, och det var en kulturkrock att komma in. Jag dunkade folk i ryggen, de tyckte det gjorde ont. Jag kunde ju inte prata om känslor eller så. Nej, jag kommer ju från en helt annan kultur.
A: Och så blev det ändå en sån dragningskraft. Det är ju fantastiskt.
T: Ja.
A: Men hur gick det sen, då? Jag tänker på en sån sak, som att du sjunger och har spelat i flera år... Vilken resa, hur var den?
T: Det var fantastiskt. Vi hade en lärare som sa till oss att det inte går att leva på musiken.
Jättekonstigt att säga. En etablerad artist var det, en gästlärare.
Jag blev ju så arg, som jämnt i livet. Så jag tänkte att jag visst skulle göra det. Jag hade 200 spelningar första året. Det var helt absurt. Jag och min kompis, eller bästa vän, Sofia, vi turnerade, vi var aldrig hemma, vi sov på soffor och golv. Men: 200 spelningar per år första åren.
A: Hur lyckades ni med det?
T: Jag vet inte, vi körde allt möjligt, alla möjliga grejer, vi gjorde barnföreställningar och turnerade på nästan alla anstalter och häkten i Sverige.
Vi var på, jag vet inte, vi ordnade egna grejer och tog oss in på alla möjliga ställen, sen körde jag ensam efter ett par år, hon ville börja plugga.
A: Vi måste nästan kolla, Ulf, är du i kulisserna, 200 spelningar, vad säger du?
U: Ja, ja, det finns ju en sanning i vad läraren säger. Jag har ju också gjort sådär.
Här har jag ju 180 spelningar för att framföra mitt budskap.
T: Fantastiskt att höra.
A: Har du varit här förut?
T: Nej, men vi hade ett studentkårsammanhang där man åt middag med ögonbindel.
A: Hur känns det att sitta här?
T: Det är ju jätteskönt, så skönt, behagligt att sitta här med er.
A: Ska vi ta fram...? Med tanke på att Tina är lite glupsk, vi kanske måste bejaka den sidan?
Är du fortfarande det?
T: Ja, det är jag.
A: Men sätt inte i halsen!
U: Ja, det är inte så farligt det här.
A: Det är ingen banan.
U: Det här glaset, du får en servett...
Eller på. Sen är det väl din sak att vara glupsk.
T: Åh, choklad! Nämen, tackar tackar!
A: Gillar du choklad?
T: Mm!
A: De flesta gör ju det.
T: Apelsinchoklad, eller?
A: Nej, något mer somrigt?
T: Hallon!
A: Ja, det är det.
T: Gud vad gott. Tack så jättemycket.
A: Den var god!
T: Mycket! Flera bitar fick jag, åh! /skratt/ Gud vad trevligt. Mm, mm!
A: Du får berätta lite mer, Tina, om dina visor, för du har ju verkligen gjort ett gediget arbete också, bakom dina visor, tänker jag. Du får berätta.
T: Det började med en visa som hette "Jag vill tacka IKEA" som jag skrev och där jag liksom lyfter upp kvinnor som jag tycker, jag räknar upp i låten kvinnor som jag tycker har blivit raderade ur historieböckerna i skolan. Och i slutet, sista versen där, så sjunger jag om kvinnor i industrin, att de inte finns med i svensk industrihistoria, utan det är männens berättelser, så då, i samma veva som det, fick jag Västerås stads kulturstipendium.
Då använde jag det stipendiet för att kritisera Västerås stad...! Jag liksom vände det emot dem, jättekonstigt, men jag tänker, för att de har rest en stor offentlig staty, offentlig konst på torget där, en hyllning till de som byggde upp svensk industri. Och det är bara män i den här statyn. Och då tog jag hjälp av radio och tidningar som började efterlysa de här kvinnorna som var med på 40-, 50- och 60-talet och de levde ju fortfarande.
Eller lever fortfarande. Då började jag intervjua dem. Det var ju fantastiska berättelser. De hörde av sig till mig och vi träffades och sådär. Och så gillade jag den här tanken, jättemycket, om att, ja, men att berätta faktiska berättelser, så jag skapade ett koncept eller projekt som heter "Visa verkligheten", och så är det då olika teman. Efter industrikvinnorna gick jag över till HBTQ-personer. Så första albumet heter "Visor på ackord" som handlar om, ja, industrikvinnor som har jobbat på verkstadsgolvet. Och sen så, det albumet jag jobbar med nu heter "Queer realitet", queerpersoner som berättar om sin verklighet.
A: Hur kommer det sig att just du väljer att skriva om andras liv, så att säga? Och inte utifrån dig själv?
T: Nej, men jag skrev ju, jag tror jag skrev 70 visor om mig själv först. /skratt/ Och de är så dåliga, de är så fruktansvärt dåliga.
A: Är det du själv som tycker det, eller?
T: Ja. /skratt/
A: Väldigt kritisk själv!
T: Ja, jag tänker, min analys är ju att jag behövde få ur mig, liksom, mycket tankar och sådär, känslor. Sen när jag hade fått ur mig allt det så kunde jag börja liksom skriva, hm, innan jag började skriva om andra så skrev jag ju, ja, en hel del sånhär feministisk, där jag, liksom, min egen frustration och så.
A: Vad kunde det handla om då?
T: Ja, bland annat vänder jag ju på, jag har tagit en del klassiska visor och så vände jag bara på perspektivet, jag bytte plats på Cecilia och Fredrik, och så sjunger jag om en fattig piga.
A: Istället för en fattig bonddräng.
T: Ja, precis. Men sen kände jag, att nu har jag fått ur mig allt det, och jag ville, och det som fascinerar mig, det är, jag tänker att alla människor bär på en historia. Och den historian vill vi höra. Och jag tänker också att de här kvinnorna som jag intervjuade, inom industrin, de förstod inte varför jag intervjuade dem, för deras liv var ju inget intressant. Och sen sitter de där i en panel på releasefesten, det är fullsatt inne på länsmuseet och folk gråter och gråter, och... Så jag tänker att det man tänker, eller ja, vadå jag har väl ingen historia, men sen när man berättar kan det bli så himla fint. Så att... Jag bestämde mig för att fortsätta med det, helt enkelt.
A: Jag känner igen dig i det där, för jag är ju journalist, också. För att få ta del av alla de här berättelserna, och jag tänker att det hanldar ju så mycket om att alla blir ju inte sedda.
T: Nej.
A: Och där kan ju både du och jag tänka, liksom, ja, man kan göra något åt det.
T: Mm.
A: Vad har varit syftet med de här visorna, då, som är baserade på intervjuer med kvinnor som har jobbat inom industrin?
T: Syftet med det albumet var ju, jag kallade det för ett komplement till svensk industrihistoria. För det jag märkte var att först var det massa kvinnor som kom och sen försökte jag liksom, jag försökte förklara för folk, för det är många som hör av sig till mig och vill att jag ska skriva musik utifrån deras berättelse, och det är fantastiskt, men jag måste lita jättemycket på min kropp, så när jag hör någon berätta och jag får rysningar på kroppen, då vet jag att den här berättelsen ska jag göra någonting med.
Och får inte jag några rysningar, då säger jag: "Jag är ledsen, det hände inget. Din historia är jätteviktig, men jag ska inte berätta den." Och då... Träffade jag massa kvinnor och valde ut dem som tilltalade mig. Jag lärde känna de här kvinnorna. Jag intervjuade dem individuellt ett par gånger och sen träffades vi i grupper också. Till slut säger Olga, som var 91 då, när vi körde intervjuerna, "Hörni, tjejer, ska vi berätta för Tina som det verkligen var?".
Och så nickar de andra. Och då börjar de berätta för mig om sexuella övergrepp på arbetsplatserna.
T: Ja.
A: Och jag frågar om jag får ha med det här i låtarna, och det får jag.
Och det var då jag tänkte, att det blir, det är det här som gör att det blir ett komplement till svensk industrihistoria, för det här, jag kan inte, jag är väldigt fascinerad av svensk industrihistoria, jag tycker det är väldigt spännande, men jag kan inte minnas att jag någonsin hört eller läst om sexuella övergrepp inom industrin på det sättet.
Så jag har ju spelat den här mycket, jag spelade den på IF Metalls kongress, fackförbundet i Göteborg, folk sitter och gråter och kommer fram efteråt och berättar om övergrepp de själva varit med om på jobbet, idag, liksom, så att det är ju... Återigen spåret med sexuell hälsa och sexuella rättigheter. Jag vill ju folkbilda. Jag vill ju utbilda. Jag brukar tänka mig att min målgrupp är P4-lyssnaren, det är som min pappa. Han har alltid på P4 i bakgrunden.
Så tänker jag, att det är många som har på P4 i bakgrunden, och där vill jag att min musik ska spelas.
A: Gör den det?
T: Ja, det gör den. Det gör den. Och då vill jag att folk ska känna igen sig, framförallt, så det tar ju väldigt lång tid för mig att skriva de här låtarna. Jag vrider och vänder på varenda ord, liksom. Sen vill jag också skicka med någonting.
A: Det är det jag tänker också, det här gemensamma med Ulf, för det är ju också, jag tänker i ditt kall, eller hur?
Ulf: Mm. Jo, nej, men visst, jag har ju på något sätt alltid eller nästan alltid skrivit sånger ur det här, vad ska vi säga, synskade-blindperspektivet. Och försöker berätta något ur den världen som kan begripas av någon som kanske inte finns i den världen.
T: Precis.
U: Som man kopplar till egna känslor, det behöver inte vara inom samma område, men att man ändå kan känna igen sig.
T: Exakt. Jag tror att det är tricket.
U: Mm.
T: Att skapa igenkänning, med någonting man inte visste att man kände igen sig i.
U: Påfallande ofta, förr i världen i alla fall, kunde jag känna att ganska ofta kom det folk ur olika invandrargrupper och sa: "Åh, det är precis såhär det är att vara ny i Sverige." Alltså, det är... Då känner jag också att jag kanske har lyckats, för då har personen kopplat till sina egna känslor och känner igen sig i det.
T: Precis. Mm, vilken bekräftelse!
A: Vad för respons brukar du få, Tina? För jag tänker att det kan ju vara ganska provocerande kan jag tänka mig för en del?
T: Jo, men jag har ju fått torka saliv från mina glasögon några gånger.
Folk kommer fram och skriker åt mig så att det liksom sprutar saliv sådär.
Jag har blivit kallad militant radikalfeminist. Jag tänkte på det, jag satt här utanför och bara, kände lite på gitarren, men det var ingen som lyssnade, för alla går med sina hörlurar, så det var roligt, satt här på torget och sjöng fantastisk musik och alla går förbi med lurar!
A: Ja, så sorgligt! /skratt/
T: Ja, eller hur! Nu missade ni en industrivisa. Nej, men det var en man som kom fram till mig och sa: "Du sjunger alldeles för bra för att sjunga om kvinnor." Och det där har jag tänkt på mycket. Han tyckte det var slöseri, liksom. Och det där är så sorgligt på så många plan på något sätt.
A: Vad sade du då? Hur svarar man på det?
T: Ja, hur svarar man på det? Jag minns inte. Jag blev så ställd. För då har han liksom suttit där och tänkt: "Jäklar, vad bra det här var. Vad synd att det handlar om kvinnor!".
Jag fattar inte. Men det är ju det. Och det är därför jag berättar om kvinnor, för att det är där det saknas, tänker jag.
A: Får vi höra någonting nu då, Tina?
T: Ja, precis!
A: Nu är vi jättenyfikna. Vad känner du att du skulle vilja spela? För du har ju, som du sa, gjort visor från lite olika perspektiv.
T: Mm! Den här Olga som uppmanade de andra kvinnorna till att våga börja liksom berätta hur det var, det var första gången de berättade för någon överhuvudtaget, de är liksom över 90 och första gången de berättar om de här övergreppen.
A: Hade de pratat med varandra om det tidigare?
T: Nej, aldrig satt ord på det, och det märktes, för de var ovana att prata om det. Men det var fantastiskt. Olga Lundgren, jag tänkte jag skulle sjunga hennes berättelse. Hon började jobba på 1940-talet i Västerås industri som hette ASEA då. Vi hade releasefesten för det här albumet på Västmanlands läns museum i juni, och hon bokade sin färdtjänst i februari för den här kvällen. Så hon var liksom så taggad.
Mm. Hon liksom glider in i den här rullstolen och skriker typ. Och sträcker upp armen och skriker att hon är cool.
A: Och hon är 90!
T: Ja, nej, men så häftig. Jag är inte säker på hur det är med henne, sist jag var och hälsade på henne berättade hon att hon och hennes dotter hade bestämt att den här låten skulle spelas på hennes begravning. Hon var 93 då jag träffade henne sist. Sen har det ju varit corona och jag har försökt att få tag på hennes dotter och sådär, hur det är, men jag vet inte det.
Jag har tänkt mycket på henne. Hon var liksom, hon kallade sig, jag ska ta min handväska och hänga av mig, kvinnosakskvinna, som det hette på den tiden.
A: Ja, just det.
T: Och hon drev ju frågor, bland annat, så tidsstudiemän som gick och klockade de som jobbade på löpande band, i industrierna, man skulle göra det en viss hastighet och så gick man och klockade de som jobbade på löpande band, i industrierna, man gick och kollade vilka som gjorde det snabbast och som fick bäst ackord och sådär.
Olga var väldigt engagerad i att inte klocka gravida kvinnor, för de kunde få fosterskador av stressen att stå med en klockan bakom sig. Så hon var väldigt tidig med att liksom driva det.
Kvinnor vände sig ofta till henne för att hon var drivande i de här frågorna.
Till exempel så kommer kvinnorna som jobbar inne på sprutlackeringen till Olga. De här kvinnorna jobbar i skyddsdräkter och ser bara ett litet hål som de ser ut genom, för det är så farligt med sprutlackeringen, så mycket gift.
Kvinnorna berättar att det blir väldigt utsatta för övergrepp, för de ser inte bakåt, de ser inte förövarna, de har så litet synfält.
A: Så då passar man på.
T: Ja, exakt. 
A: Det har jag faktiskt hört många med synnedsättning berätta om, också. Att de blir utsatta. Det där är hemskt.
T: Fruktansvärt. 
A: Att man passar på för att man inte kan se förövaren.
T: Ja, precis, man ser en möjlighet till att komma undan ett övergrepp, och det är, det är så...
A: Uträknat!
T: Ja, verkligen! Så de här kvinnorna kommer till Olga och hon säger att: "Spruta bara ner de här männen. Vänd er bara om och spruta ner männen."
Och då säger de: "Det kan vi inte göra, det är jättefarligt." "Skit i det!" säger hon.
Efter det kunde man se män komma ut från sprutlackeringen som är helt rödbruna uppifrån och ner.
Och efter det så slutade övergreppen på kvinnorna på sprutlackering.
A: Jaha!
T: Så hon var ganska militant.
A: Och modig! Vad fick det för konsekvenser för kvinnorna sen då?
T: Nej, det vart lugnt för dem. Hon blev själv utsatt. Hon höll på att skruva upp en list och stod på tå och skruvar, då kommer någon och tar henne på "framstjärten", som hon själv säger då i intervjun, det är så gripande. Hon har liksom inte ord för det här riktigt.
Men jag rättade henne inte utan lät henne bara prata vidare. Och hon sätter skruvmejseln genom handen på honom. Så att han får söka upp, de hade ju egen läkare på industrin.
Han hävdar då att han har blivit klämd i en dörr, men kommer med en skruvmejsel i handen. Efter det så var det ingen som gav sig på henne igen.
A: Och det var inte snack om att anmäla något eller så?
T: Nej.
A: Utan det var mer att göra något för att det skulle sluta?
T: Ja, exakt.
A: Men alltså, bara såhär lite kort, innan du spelar låten, alltså, hur kommer det sig liksom, kvinnor jobbade väl inte alls först och sen så började de jobba inom industrin?
Hur är den historian? För jag är inte så insatt.
T: Alltså, det var väl i samband med att männen skulle ut och försvara Sveriges gränser under andra världskriget, så fick ju kvinnor gå in och börja ta mycket jobb, och lämna liksom hemmafrugrejen. Jag frågade ju runt lite grann i Västerås varför den här offentliga statyn bara innehöll män. Och då fick jag tre svar: Jag frågade arkivarier, journalister och politiker och sådär. Det första svaret var att så få kvinnor jobbade inom industrin på 40-talet så att de förtjänar inte en plats i statyn. Det andra svaret var att kvinnor hade så meningslösa arbetsuppgifter, så de får inte vara med i statyn. Det tredje var att den här statyn, där är det folk som cyklar. Och de sa att kvinnor inte cyklar till jobbet.
A: Gjorde de inte det, eller?
T: Jo, det gjorde de! Jag har hittat hur mycket bilder som helst på mängder med kvinnor som cyklar in i industriportarna. Kvinnor fick ofta, de jobbade för halva lönen, det hette kvinnolön, det var olika löneförhandlingar i facket, liksom. Och så hade de de tyngsta jobben, som männen inte ville göra. 
A: Det är så konstigt, för att  jag tänker, att gå från att kvinnor inte kan jobba mer än sköta hushållet, och sen ska de in och göra det tyngsta jobbet? Det är så... Så konstigt.
T: För halva lönen.
A: Ja, för halva lönen!
T: Jag var ju på ett studiebesök på ABB i... ABB i Västerås är lite sura på mig, för jag är ganska kritisk i mina låtar. Så där har jag inte fått komma in så mycket. Men i Karlskrona kände de inte till mig! Så där släppte de in mig. Då fick jag se, i en av mina låtar så sjunger jag om såna här kopparrullar. Och så pekade jag på en sån och sa att det var såna där som Ingeborg bar runt på. Då sa de: "De här kan man inte bära! Vi har ju robotar som lyfter de där." Ja, nu för tiden, ja! Men kvinnorna bar ju de där rullarna med koppar på. Så det gick ju inte så bra för henne.
A: När kvinnor kommer ut och börjar jobba då och inom industrin, alltså, hur upplever kvinnorna det själva? Tyckte man om att få komma ut och jobba, eller hur, för samtidigt var det ju ett extremt tufft jobb?
T: Ja, precis. Men min upplevelse efter att ha pratat med många kvinnor är att det var en sån frihet att få sin första lön, att få liksom egna pengar och kunna bestämma över sitt eget liv, att... Ja, sån enorm frihet. Även om det var ett väldigt tungt jobb.
Och det är ju, jag har också skrivit en visa om Britt-Marie som jobbar som barnarbetare i Västeråsindustrin, och, visst var det tufft, men det fanns också mycket systerskap, det var väldigt starkt. Så i hennes låt har jag vävt in lite det där kring systerskapet, och hon berättade att de äldre kvinnorna ställde sig, fysiskt, i vägen, för barnen var ännu mer utsatta för övergrepp av manliga kollegor. Så de vuxna kvinnorna ställde sig, rent fysiskt, emellan, liksom. Och hon sa att den upplevelsen, att känna sig, att bli skyddad liksom, att någon ställer sig i vägen och skyddar min kropp, det är ju liksom jättestarkt. Och de gjorde det ganska ordlöst, sådär, bara ställde sig i vägen.
A: Ska du köra "Olgas låt" då? Hur tror du att det kommer att gå att spela här i mörkret?
T: Alltså, jag har faktiskt suttit hemma och övat och blundat för att jag skulle vänja mig vid känslan! För jag tänkte att det skulle bli konstigt. Ska försöka få gitarren.
A: Hur gick det då?
T: Jo, men det var ganska skönt. Annars är jag ju väldigt sådär mån om att liksom skapa kontakt och sådär, ha ögonkontakt med min publik och sådär.
A: Du som är seende och sådär, behöver man se gitarren och spela?
T: Nej, precis.
A: För man ser väl inte ner på gitarren?
T: Nej, exakt. Eller jag gör inte det.
Den här låten heter då "Det flyger flisor".
*Tina börjar spela låten*

Det flyger flisor kring Olga
Hon graverar i metall
Hon gör en prototyp som
Ska användas som mall
Med rock och skyddsglasögon
Hon skyddar sig från spån
Hon är tuff och tvekar inte
Att säga ifrån
Två företag ska gå ihop
Och bilda allians
Så hon tar fram en grundmall
Till deras leverans
Hon kollar på en skiss
Och tar stickeln i sin hand
Graverar konturen
Och markerar med en rand
Hon är graverare i verkstaden
Som lämnar djupa spår
En skicklig yrkeskvinna
Vet att kvalite består
En bild som inte tynar
Kan vara en metafor
För en print som håller måttet
Efter många långa år
Till Olga kommer kvinnor
Som behöver råd
När manliga kollegor
Behandlar dem som villebråd
Och Olga säger åt dem
Att svara med attack
Slå dem med ett verktyg
Eller spruta dem med lack
En man går över gränsen
Och tar på hennes kropp
Då slår hon till med mejseln
För hon vill ha stopp
Och män som trakassear
Kvinnor inom industrin 
Olga står och skakar
Full av adrenalin
Hon är graveraren i verkstaden
Som lämnar djupa spår
En skicklig yrkeskvinna
Vet att kvalite består
En bild som inte tynar
Kan vara en metafor
För en print som håller måttet
Efter många långa år
Hon jobbar mest med mässing
Och aliminium
Fräsmaskinen står
Mitt i hennes arbetsrum
Hon använder lösningsmedel
Trikloretylen
Som längre fram blir klassat
Som cancerogent
Trettio gånger trettio
Är mallarnas mått
Och bordet med mallfästen
Där hon har stått
Och graverat alla skyltar
Som blir till monument
En påminnelse om att hon är
Eminent
Hon är graveraren i verkstaden
Som lämnar djupa spår
En skicklig yrkeskvinna
Vet att kvalite består
En bild som inte tynar 
Kan vara en metafor
För en print som håller måttet
Många långa år

*Tina nynnar*

A: Ah! Tack!
T: Varsågod!
A: Ja, vad säger du, Ulf?
Ulf: Ja, jag tycker om berättande visor.
T: Kan säga att det är Josefine Berggren som har gjort musiken. Och det är jag som har skrivit texten.
A: Ja! Men alltså, jag tänker också, att omsätta deras berättelser till en vistext, hur har det varit?
T: Det är ju en ganska ångestfylld resa, kan man säga.
A: För jag tänker, det är någon annans berättelse med.
T: Ja, precis. De personer jag skriver om skriver jag också med. Kan man säga. De är med från allra första början, och sen så kollar ju de igenom texterna flera gånger under processen. Olga var faktiskt ganska tuff.
A: Såklart!
T: Hon godkände texten när vi stod i studion, alla musiker, och skulle spela in, hade producenten där, hade hyrt studio och liksom, musikerna kom från olika städer och satt där, och då fick jag besked från henne: Nu är den bra.  Så det var lite nervöst. Innan så sågade hon mig ganska rejält, genom hela processen, det där stämde inte, det skulle vara exakt rätt, vilket jag uppskattade väldigt mycket. Men det blir också svårt. Jag fick skriva om och skriva om och skriva om. Men hon godkände den där när vi stod i studion.

*Reklaminslag börjar*
-Tack till vår samarbetspartner Svensk Skrivtolkning som textar avsnitten av I mörkret med.
*Reklaminslag tar slut*

A: Men du träffade ju också din sambo när du spelade.

T: Jag var uppe i Sundsvall och skulle spela på Kulturmagasinet, jättefint ställe, jättegulligt. Fin scen. Publiken var lite äldre, sådär som det kan vara, det var en lunchföreställning, jag skulle spela en föreställning som jag brukar spela som heter "Raderade kvinnor".
Och då hade hon sett, jag följde henne på Twitter nämligen, för hon heter "Teaterflatan" på Twitter, och tänkte, det låter bra, det måste jag följa. Så vi blev vänner på Twitter, och då såg hon i tidningen, men oj, den här Twittervännen jag har ska spela i Sundsvall. Av någon anledning, hon förstod inte riktigt varför, men hon var långtidssjukskriven för utmattning och hade gått runt i myskläder ett år, och hon klär upp sig till tänderna. Hon sätter på sig kostym, hon har fluga och hon sminkar sig och tar på sig liksom smycken och slirar in där och jag ser ju henne direkt. För jag ser, det är en queerperson här och resten är liksom pensionärer.
Och hon, så fort hon kommer in i det rummet, så tänkte hon att "Där är den personen som jag ska leva med". Innan jag hade gått upp, jag stod vid sidan av scenen, men då bestämde hon sig, nu är det hon jag ska ha.
Så hon försökte ju liksom, jag har en låt som heter "Ställ dig i kön" där jag sjunger om att jag är så fantastisk och vill du vara med mig får du ställa dig i kön, för det är så många som vill vara med mig!
A: /skratt/
T: Och då kommer hon fram efter föreställningen och säger: "Du, den där kön. Jag skulle vilja ställa mig i den."
A: /skratt/
T: Och då... Jag tror att hon skämtar, och säger: "Ja visst, det går bra! Du kan skriva upp dig på en lista som ligger där borta." Och sen så skiljs vi åt där, och så, ja, addar hon mig på Facebook. Jag åker hem till mig där jag bor i Göteborg och inser att om jag accepterar det här så kommer det att förändra mitt liv. Jag var heterosexuell vid det här tillfället, jag var ju bara 38 år, så att jag hade ingen aning om hur livet var.
A: 38 år, och du hade inte... Känt så innan för någon tjej?
T: Nej. Jo, det hade jag ju. Men ja... Min inre homofob var så otroligt starkt. Och jag hade ju ändå jobbat med de här frågorna, jag hade ju stått på barrikaderna i Europa och världen och kämpat för HBTQ-personers rättigheter och själv tillät jag inte mig själv att uttrycka det.
Jättekonstigt och sorgligt. Två veckor senare, tror jag, träffades vi första gången, och då följde hon med mig på turné i två veckor, direkt, och sen så flyttade jag in hos henne, efter en månad.
A: Och på vilket sätt förändrades livet då?
T: På alla sätt. På alla sätt. Jag har ju, innan det, varit en väldigt praktisk person, och jag har inte förstått när folk har pratat om kärlek på det sättet, och att man gör, liksom, man tar, liksom, förhastade beslut eller vad man ska säga, i kärlek, passion och förälskelse.
Jag har bara tänkt att det har varit så ansvarslöst och att man måste tänka igenom, men efter det sa jag bara: "Jag dömer ingen." Jag hade ju med mig flyttlådorna på andra dejten.
Så att...
A: När det känns rätt så går det ju ofta väldigt fort.
T: Ja, men precis! Det var liksom...
A: Det är inte så komplicerat heller, det är bara så självklart.
T: Nej. Och då plötsligt ska jag ju komma ut som gay för mina föräldrar, 38 år, ska komma ut för min familj, ja...
A: Hur gick det då?
T: Det gick jättebra. Det gick väldigt bra. Men det var ändå en uns av, det fanns en millisekund av oro, tänk om? Jag vet ju hur mina föräldrar ska reagera. Men tänk om de inte gör så som jag tror? Alltså, det var en jätteobehaglig känsla. Sen gick vi ut och gjorde en massa, ja, vi fick massa intervjuer i tidningar och radio och sådär, om det här.
Det är ju ganska märkligt...
A: Hur kommer det sig, varför gjorde ni det?
T: Ja precis, visst är det konstigt. "Tina kommer ut som gay." 2016 liksom. Så att vi fick ju göra, vi var till och med i Aftonbladet, då de hade fått reda på att det var två kvinnor i Norrlands inland som levde ihop, liksom.
A: Nej, men Gud!
T: Ja, så de gjorde ett hemmahos-reportage hos oss och pratade om hur det var att vara lesbisk i Norrlands inland.
A: Hur kommer det sig att ni valde att vara med på det?
T: Mm, det var ju mitt beslut kan man säga. Maria ville ju absolut inte det. Hon tyckte att varenda intervju var jätteotäck. Men den här var aktivisten i mig som hela tiden sa till Maria att om vi genom den här intervjun kan rädda en människas liv, så måste vi göra det.
Om vi kan få en förälder att acceptera, respektera, liksom, ett barn som är queer eller så, så måste vi göra det. Så det var därför vi gjorde det. Det var ren politik.
A: Ja, men jag förstår det.
T: Mm. 
A: Men jag förstår också det där dubbla, att det är helt knäppt, liksom..
T: Ja, jättekonstigt.
A: Hur länge ska vi behöva hålla på och komma ut, liksom?
T: Ja!
A: Men Tina, nu har du gett dig in på en annan bana i livet också. Du pluggar till präst.
T: Ja, precis.
A: Det är ju jättespännande!
T: Ja, jag började ju läsa teologi 1997 på Lunds universitet. För mig har Svenska kyrkan betytt jättemycket när jag växte upp, framförallt under min tonårstid, jag var väldigt engagerad, och var med Svenska kyrkans unga, och var väldigt aktiv. Och det var mycket läger, konfirmation, och jobba med konfirmation, så för mig var den vägen ganska självklar, att börja läsa teologi. Men sen så tappade jag lite det, när jag kom till Lund, flyttade in på korridorer och bodde med jurister och teknologer och sådär.
Den här barnatron, eller vad man ska kalla den, den här naiva, på något sätt, men också fina, den blev ju liksom kraftigt ifrågasatt, av både mig själv och andra. Så att jag tappade fart och hoppade av, helt enkelt. Sen är det som att någon har, med jämna mellanrum knackat mig på axeln och såhär ropat lite "Hallå! Vart tog du vägen?" och jag har bara viftat bort det och tänkt: "Nej, jag ska inte tillbaka."
A: Varför det? Varför viftade du bort det?
T: Det passar inte ihop med vetenskap. Jag är ju liksom en person som tror på vetenskap och sådär. Och de här tankarna kring tro, det blir för komplicerat, tror jag, för mig.
Men jag har ju alltid haft min tro. Jag har ju alltid varit kristen, under ytan, smygkristen, som vår kyrkoherde brukar kalla oss. Och sen så, de här knackningarna blev mer intensiva under åren, och sen, till slut var det som en känsla av att någon puttade mig så kraftigt i ryggen så att det liksom blev spår i jorden, när jag spjärnar med fötterna. Och då orkade jag inte hålla emot längre. Och då blev det... Jag hade jättemycket bryderier kring det här och ältade.
Men så tänkte jag att det räcker när jag står på scenen, det är "close enough", jag kan se det som att jag predikar, räcker inte det? Och det räckte ett tag.
Sen kände jag att det räcker inte. Ahh - det räcker inte! Och jag började, varannan dag, hemma, så sa jag att jag skulle söka till präst, och sen sa jag: "Nej! Vad tänkte jag igår, vad tokigt, det ska jag absolut inte. Jag är ju artist."  Och till slut började Maria lägga Bibeln på min kudde när vi skulle gå och lägga oss, och så sa hon: "Börja läs. Börja läs den boken. Jag blir galen på ditt tjat!"
Och så började jag läsa, och sen bestämde jag mig för att söka prästutbildningen, och så gjorde jag det, en teologi-master. Och så kom jag in, och så bestämde jag mig för att försöka bli präst. Och det var som en stor suck, bara, och allting, den här kraften som hade irriterat mig i så många år och puttat mig framåt, den bara försvann.
A: Vad... Vad är det som just har dragit dig så till att bli präst?
Vad är det du liksom vill med att vara präst, som du inte har kunnat tillgodose innan?
T: Jag vet inte om du vet vem Rebecka Tudor är.
A: Nej.
T: Hon har en podd som heter "Präster med gäster" och som är väldigt fin. Hon är präst här i Stockholm någonstans. Jag chattade rätt mycket med henne, hon är queerpräst och sådär, när jag började, liksom, seriöst fundera på att söka utbildningen pratade jag rätt mycket med henne, och hon uttryckte det som att jobba i kärlekens tjänst. Att jobba med kärlek, att det är det man gör som präst. Sen har jag känt mig ensam, när jag står som artist och är aktivist och sådär. Klimatkatastrofen är ett faktum, vi...  det liksom blåser otäcka vindar i Europa med intolerans och otäcka åsikter och så. Jag måste kroka arm, kände jag.
Jag klarar inte av att stå i det här själv. Nej, jag måste in någonstans.
Och kyrkan, jag började kolla upp också, kyrkan är väldigt drivande i hållbarhetsfrågor, diskriminering, flyktingfrågan har ju kyrkan varit helt fantastisk i, och jag började inse, sen jag lämnade - eller, jag har ju aldrig lämnat kyrkan, men då jag var aktiv på 90-talet, så har det hänt så otroligt mycket. Och det finns så mycket progressiva präster.
Och många feministiska och queera präster. Jag började samla på mig de här.
Så jag har liksom ett gäng runt mig.
A: Massa förebilder.
T: Ja, diakoner och präster som har samma, och så kände jag bara: "Nu krokar jag arm! Nu gör vi det här tillsammans och med vår tro som botten på något sätt."
Jag bär ju alltid ett kors runt halsen nu för tiden och det var lite som när jag kom ut som gay att jag började ha på mig symboler, regnbågssymboler, på olika sätt och sådär.
Sen, efter ett tag, behövde jag inte det längre, kände jag. Och det var lite samma känsla när jag skulle sätta på mig ett kors. Så jag har ett litet silverkors runt halsen nu för tiden.
Och det var jätteläskigt i början, att komma ut som kristen. Och sådär. Men det känns bra.
A: Vad var det som var läskigt med då?
T: Det var väl min inre kristifob, eller vad heter det?
A: Jag vet inte!
T: Nej, men du vet det här klassiska, som att jag lägger tankar i dig, jag förutsätter att du tror saker om mig bara för att jag har ett kors runt halsen.
Men jag har ju ingen aning om vad du tror om mig. Och det där är ju, ja, jag tänker att det är mänskligt.
A: Ja, men jag tänker att du alltid har varit så stark, Tina, alla de här sakerna, homofoben i dig och kristofoben eller vad det heter, du har ju ändå: "Nej! Nu ska jag vara mig själv!" Det är jättehäftigt. 
Ja, du, nu har vi suttit här en stund!
T: Ja!
A: Hur känns det?
T: Det känns jättefint. Det här är ett fantastiskt sätt att mötas på tycker jag. Det händer ju någonting.
A: Ja, vad händer, tycker du?
T: Jag blir... Min självmedvetenhet försvinner ju, försvann, ska jag säga. Jag har ingen aning om hur jag sitter, höll jag på att säga...
A: Skönt!
T: Nu sitter jag liksom, ja, som en tonåring, hasar ner på stolen och har det bra, har det gött.
Samtalet är det viktiga, hur vi ser ut är helt oviktigt här.
A: Ja. Vi ska börja avrunda. Du ska få signera vår gästbok och du ska få lite antingen eller-frågor, och sen ska Ulf också avsluta med en låt.
T: Åh, vad roligt.
A: Te eller kaffe?
T: Kaffe.
A: Kött eller grönsaker?
T: Grönsaker.
A: Bok eller film?
T: Film. 
A: Tankspridd eller fokuserad?
T: Svårt! Både och. Fokuserad säger jag.
A: Man får säga både och.
Hemmakväll eller utekväll?
T: Hemmakväll.
A: Nytt eller gammalt?
T: Gammalt.
A: Prata eller lyssna?
T: Prata.
A: Ljus eller mörker?
T: Mörker... Mm. 
A: Det tog lite tid att tänka på.
T: Mörker... Jag tänker att det är både symboliskt och faktiskt. Dels är det för att jag blir inspirerad av att sitta här, men i visgenren och i mina visor så går man in i mörkret och som blivande präst tänker jag att jag kommer kliva in i mycket sorg och smärta och sånt och att stå där inne och, men då tänker jag såklart att det alltid finns ett ljus i mörkret.
Men det kanske är att fuska. Ja, jag får säga så.
A: Men det är väl också, det gör väl det, tänker jag, på något sätt så är det sådär att utan mörkret finns inte ljuset.
T: Nej, exakt. Jag har ju varit mycket i ljuset i mitt liv. Jag har varit, ja, en glad prick. "Tina är alltid så glad!" Fast det var ju egentligen bara något som jag låtsades vara.
Så det är på något sätt väldigt sunt att stå i mörkret också och bara stå kvar och möta det.
Det är något väldigt vackert i det.
A: Ja. Nu ska vi se. Framför dig, Tina, har du en liten gästbok.
Den är ganska liten. Känner du?
Vi är en bit ifrån varandra för vi har coronaavstånd, men om du känner framför dig har du en penna.
T: Choklad, glas... Nej. Ja, där! Nu känner jag.
A: Och så känner du på sidan där gemet sitter. Där kan du skriva, ja, din signatur och något, vad du vill, det är ganska litet utrymme. Och bläddra inte tillbaka till de gamla sidorna, för då skriver du över våra tidigare gäster!
T: Jag är så hedrad över att få ha varit med i den här podden.
Du har ju haft sådana fantastiska gäster. Du är ju så cool.
A: Tack, snälla!
T: Du är fantastisk.
A: Detsamma!
T: Jag satt ju på tåget ner och lyssnade på den här podden. 
A: Jaha!
T: Och det är ju så fantastiska samtal som ni får till. 
A: Ja, det händer något, det gör det.
T: Ja.
A: Hittar du där, Tina? /skratt/
T: Jag vet inte hur jag ska skriva här.
A: Jag avskyr att signera nu för tiden. Jag skulle hämta ut mitt nya ID-kort på polisen häromdagen. Och så, ja, du ska skriva där, så var det knappt en centimeter att skriva på, och exakt där, jag fick ångest! Och så gör jag så mot mina gäster!
/skratt/
Det är inte så snällt!
T: Nej!
A: Vad skrev du där nu?
T: Jag skrev: "Tack för en fantastisk stund i mörkret!"
A: Du glömde inte skriva ditt namn, va?
T: Jag skrev Tina längst ner.
A: Det är bra! Tack så jättemycket för att du kom hit och delade med dig av dina tankar och dina fantastiska visor! Och lycka till med prästpluggandet och allt!
T: Ja, du får hålla alla tummar och tår.
A: Absolut! Tummar, tår och hundens tassar! /skratt/
T: Ja, precis! Ja, exakt.
A: Ulf! Nu är det din tur.
Ulf: Tack! Jag brukar stå där borta och samla mig under samtalen och fundera ut vad som skulle kunna passa, och jag kände att den här blir så bra, den heter "Att komma ut som blind" och den handlar ju om att våga ta det här steget till det som vi kanske är men inte vågar vara, utan flyr från snarare, tills vi äntligen tar steget och kommer ut.
*Ulfs sång börjar*
Att komma ut i en värld
Som någon som inte ser
Att komma ut som blind
I de seendes kvarter
Att våga stå upp för mig själv
Om blott lite grann
Att omfamna det jag är
Och allt som jag kan
Men världen är full av hinder
Som håller tillbaks
Jag är inte du
Du är inte jag
Det är tilltufsat, trasigt där livet gått fram
Men jag ämnar utan skam
Att komma ut som blind
Modig att vara normal
Och onormal ibland
Att gå över gränsen 
Där andra säger att jag inte kan
Jag låter ej omvärldens rädslor
För handikapp vara okej
Det är en fråga om värdighet
Jag har en stolthet som bor i mig
För världen är full av hinder
Som håller tillbaks
Vi är olika
Och olika är bra
Tänk efter och känn vad du vill med ditt liv
Denna sol har ett motiv
Att komma ut som blind
Och jag är inte du
Du är inte jag
Det är tilltufsat, trasigt där livet gått fram
Men jag ämnar utan skam
Att komma ut som blind
Att komma ut som blind

*Ulfs sång tar slut*

A: Tack för att du lyssnat, och I mörkret med är tillbaks om redan en vecka.
Och då med ett helt nytt inslag här i podden. Det är nämligen så att i vartannat avsnitt framöver så kommer podden att se lite annorlunda ut. Då kommer du som lyssnare möta mig tillsammans med min vän Fatmir Seremeti. Fatmir är före detta paralympier och har på sistone blivit en viral succé på TikTok. Liksom mig är Fatmir blind. Och vi kommer att bjuda på erfarenheter ur våra liv. Har du frågor till oss så får du jättegärna mejla på hej@imorkretmed.se. Som vanligt hittar du I mörkret med där poddar finns. Och såklart även på vår webbsida imorkretmed.se där vi även textar våra avsnitt.
Och vill du vara säker på att inte missa några avsnitt framöver så är vårt tips att du prenumererar på oss i din podcast-app.
Det var allt! Vi hörs igen om en vecka!